Ухвала
 
12 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/25510/19
провадження № 61-7680ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа – Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, про стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати в розмірі               201 604,17 грн та 3 % річних у розмірі 27 585,86 грн за період прострочення виплати одноразової грошової допомоги з 26 липня 2007 року по 27 серпня 2019 року.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 11 червня 2007 року йому було встановлено II групу інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби та він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про виплату одноразової грошової допомоги. 02 серпня          2007 року HACK «Оранта» було здійснено виплату страхової суми в розмірі 1 736 грн. Разом з тим, йому відмовлено в оформленні документів на виплату одноразової грошової допомоги. Постановою Одеського окружного адміністративного суду               від 12 листопада 2008 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2011 року, в задоволенні позову до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про зобов`язання провести розрахунок грошової допомоги у розмірі 129 942,90 грн та подати висновок розпоряднику бюджетних коштів відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2012 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2008 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2011 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Суворовського районного суду  м. Одеси від 24 січня 2013 року зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 оформити та подати до Міністерства оборони України висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення з урахуванням 1 750 грн раніше виплачених HACK «Оранта» та прийняти рішення щодо виплати допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 19 лютого 2014 року його повідомлено про те, що 13 грудня 2013 року протоколом № 10 засідання комісії Міністерства оборони України відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги. 11 березня 2014 року ним оскаржено відмову у призначенні одноразової грошової допомоги в судовому порядку. Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2014 року відмовлено у задоволені позову. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду           від 20 листопада 2014 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси            від 18 червня 2014 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову частково. 19 травня 2015 року він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою щодо оформлення та направлення до Міністерства оборони України висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду                          від 20 листопада 2014 року. 10 липня 2015 року протоколом № 27 засідання комісії Міністерства оборони України йому призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 20 358 грн. 28 липня 2015 року Одеським обласним військовим комісаріатом йому було виплачено 18 608 грн з урахуванням раніше виплаченої страхової виплати в розмірі 1 750 грн. 15 вересня 2015 року ним оскаржено розмір допомоги, визначений протоколом від 10 липня 2015 року № 27 в судовому порядку. Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року відмовлено в задоволенні позову. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову частково. Постановою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2016 року скасовано та прийнято нове рішення, яким: визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо визначення розміру одноразової грошової допомоги згідно з протоколом № 27 засідання комісії Міністерства оборони України від 10 липня           2015 року; зобов`язано Міністерство оборони України здійснити йому перерахунок одноразової грошової допомоги у розмірі 54-місячного грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених коштів. Відповідно до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України від 09 серпня 2019 року № 99 йому призначена одноразова грошова допомога в розмірі 84 084,48 грн. 27 серпня 2019 року Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки кошти в сумі 63 726,48 грн були йому виплачені. Одноразова грошова допомога в розмірі 84 084,48 грн мала бути йому виплачена 26 липня 2007 року, проте фактично виплачена 27 серпня 2019 року. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.
 
Солом`янський районний суд м. Києва від 02 грудня 2019 року позов задовольнив частково. Стягнув з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 659,96 грн. В решті позову відмовив. Стягнув з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.
 
Київський апеляційний суд постановою від 11 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилив. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року змінив, збільшивши розмір 3 % річних, що підлягають стягненню з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 з 659,96 грн до 5 707,42 грн. Стягнув з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 21 743,31 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.
 
04 травня 2020 року Міністерство оборони України подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду м. Києва            від 02 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року (повний текст якої складено 06 квітня 2020 року), в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким в частини задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;                   б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) –  2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення інфляційних втрат у розмірі 201 604,17 грн та 3 % річних у розмірі 27 585,86 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн). 
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 263 ЦПК України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання. Для подальшого формування практики розгляду даної категорії справ є необхідність у системному підході до правильного застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Суди вбачаючи відсутність (обмеженість) права Міністерства оборони України на звернення з касаційною скаргою на свої процесуальні рішення не завжди повного мірою дотримуються вимог спеціального законодавства та приймають рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Така позиція судів сприяє нераціональному використанню державних коштів, передбачених на утримання Збройних Сил України та сприяє послабленню соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей.
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
   
Крім того, саме по собі посилання в касаційній скарзі на те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для Міністерства оборони України не свідчать про те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а доводи заявника полягають у його незгоді з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та вказують на його особистий інтерес у цій справі, яка ознак особливого значення для суспільства не містить. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями не є сама по собі обставиною, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для учасника справи, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.   
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами не враховано правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 742/1876/15-ц, оскільки відносини між сторонами у цій справі мають виключно публічно-правовий характер, а тому до них не можуть бути застосовані положення ЦК України щодо відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошових зобов`язань, передбачених статтею 625 ЦК України, як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають. 
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа – Головне управління Державної казначейської служби України в                      м. Києві, про стягнення коштів.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
            
                                                                                                                      Є. В. Коротенко