Справа № 2-н-752/10

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        19 червня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.
при секретарі                                БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за заявою Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 2н-752/10 про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 3 лютого 2020 року, головуючий суддя Фазикош О.В., -

встановив:

Ужгородський МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області 17.12.2019 звернувся до суду з поданням про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 2н-752/10 про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ АБ «Укргазбанк». Мотивував тим, що 04.02.2013 на виконання надійшов виданий 18.05.2010 Ужгородським міськрайонним судом виконавчий лист у зазначеній справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 4924,77 грн. Цього ж дня було відкрито виконавче провадження. Постановою держвиконавця від 28.11.2013 виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі ст. 47 п. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Стягнення боргу за виконавчим листом не здійснювалося. За даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчий лист у справі № 2н-752/10 повторно до виконання не пред`являвся.
01.10.2019 стягувач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до Ужгородського МВ ДВС із заявою про внесення подання про видачу дубліката вказаного виконавчого листа.
Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 370 ЦПК України, Ужгородський МВ ДВС просив видати дублікат виконавчого листа у справі № 2н-752/10, виданого 18.05.2010 Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» боргу в сумі 4924,77 грн і направити цей дублікат до Ужгородського МВ ДВС для подальшого виконання.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 03.02.2020 у задоволенні подання відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та бездоказовості подання, щодо обставин, які можуть слугувати підставами для видачі дубліката виконавчого листа (час, обставини втрати оригіналу виконавчого листа тощо), а також із відсутності правових підстав для видачі дубліката виконавчого листа з огляду на час видачі виконавчого документа, строк його пред`явлення до виконання, дії (бездіяльність) стягувача щодо виконання рішення.

Стягувач ПАТ АБ «Укргазбанк» оскаржив ухвалу суду як незаконну та необґрунтовану, доводи апеляції зводяться до таких.
18.05.2010 Ужгородським міськрайонним судом був виданий виконавчий лист (судовий наказ) у справі № 2н-752/10 про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ «Укргазбанк» боргу в сумі 4924,77 грн, термін пред`явлення його до виконання складав три роки і виконавчий документ був пред`явлений до виконання у визначений строк.
Після цього орган ДВС тривалий час не інформував стягувача про хід виконання і лише 21.02.2017 з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень банку стало відомо, що ще 28.11.2013 у виконавчому провадженні № 36340808 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві. Однак, ані постанову, ані виконавчий документ стягувач не отримував. Тому 21.02.2017 за вих. № 518/233/2017 банк надіслав до Ужгородського МВ ДВС запит про хід виконавчого провадження, на який адресат не відреагував.
20.02.2019 за вих. № 518/97/2019 банк надіслав до органу ДВС повторний запит щодо виконавчого провадження та наявних документів, на який 22.03.2019 отримав відповідь від 07.03.2019 про те, що 28.11.2013 виконавчий документ був повернутий стягувачеві і повторно на виконання не надходив.
25.09.2019 банк звернувся до Ужгородського МВ ДВС з клопотанням про звернення до суду з поданням про видачу дубліката виконавчого листа. Пунктом 17.4 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ст. 127 ч. 1 ЦПК України).
Таким чином, банк вважає, що є підстави для видачі дубліката виконавчого листа (судового наказу), що був втрачений з вини Ужгородського МВ ДВС вірогідно при пересиланні документа. Стягнення боргу з ОСОБА_1 на даний час не проведене.
Про розгляд справи в суді першої інстанції стягувач не був належним чином повідомлений, тому не подав відповідні докази.
Стягувач просить ухвалу суду скасувати, подання Ужгородського МВ ДВС про видачу дубліката виконавчого листа задовольнити.

На час розгляду справи апеляційним судом за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що найменуванням відповідача – юридичної особи є «Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ)», при цьому, код ЄДРПОУ 35045459, що з моменту державної реєстрації 26.03.2007 належав юридичній особі Ужгородському міському відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Закарпатській області, а також інші обліково-реєстраційні дані юридичної особи залишилися незмінними. Зміна підпорядкування відповідача не потягла зміни його правового статусу як юридичної особи та зміни процесуального статусу в справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника стягувача Артимича ОСОБА_2 .М., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Звернувшись до суду із зазначеним поданням, старший державний виконавець Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області Хайнас Р.М. поставив питання про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 2н-752/10, виданого 18.05.2010 Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» боргу в сумі 4924,77 грн і направлення цього дубліката до Ужгородського МВ ДВС для подальшого виконання (а.с. 1-2). В якості правового обґрунтування подання держвиконавець вказав ст. 370 ЦПК України та ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень ст. 1 ч. 1, ст. 2 ч. 3 п. 5, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 5 ч.ч. 1, 2, ст. 12 ч. 4, ст. 13 ч.ч. 1, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу:
предмет судового розгляду (предмет позову, заяви, подання) визначає його ініціатор;
суд розглядає відповідну заяву в межах заявлених вимог, щодо конкретного предмета, визначеного заявником, та не може виходити за ці межі, розглядати справу та вирішувати питання щодо вимог, предмета, які не визначалися заявником;
до суду особа може звернутися по вирішення відповідного питання в порядку, визначеному ЦПК України;
вирішення питання судом, захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб, держави здійснюється судом не в будь-який спосіб, а в той, що визначений законом або договором, а за відповідних умов – у інший спосіб, що забезпечує ефективний судовий захист відповідно до заявленої вимоги і не суперечить закону;
учасник процесу на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами та несе ризик наслідків через вчинення або невчинення процесуальних дій.
Ці загальні правила цивільного процесу поширюються і на вирішення судом процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень. 

У справі відсутній виконавчий лист або його копія, що був би виданий Ужгородським міськрайонним судом 18.05.2010 з реквізитами «2н-752/10» про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» боргу в сумі 4924,77 грн. Натомість при листі від 13.05.2020 № 2н-752/10 Ужгородського міськрайонного суду апеляційний суд отримав копію судового наказу від 18.05.2010, виданого Ужгородським міськрайонним судом у справі № 2н-752/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за договором від 18.05.2006 № 231 на відкриття карткового рахунку та обслуговування банківської платіжної картки в розмірі 4869,27 грн, сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду в сумі 30,00 грн та держаного мита в сумі 25,50 грн.

З матеріалів справи вбачається, що постановою ст. держвиконавця Ужгородського МВ ДВС від 04.02.2013 за заявою про примусове виконання рішення, поданою стягувачем 04.02.2013, було відкрито виконавче провадження на виконання судового наказу № 2н-752/10, виданого Ужгородським міськрайонним судом 18.05.2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» боргу в сумі 4924,77 грн, постановою від 28.11.2013 цей судовий наказ був повернутий стягувачу без виконання на підставі ст. 47 ч. 1 п. 4, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» через перешкоджання ним проведенню виконавчих дій, а заявою від 25.09.2019 стягувач ПАТ АБ «Укргазбанк» просив Ужгородський МВ ДВС звернутися до суду з поданням про видачу дубліката судового наказу № 2н-752/10, виданого Ужгородським міськрайонним судом 18.05.2010 (а.с. 3, 4, 3, 33, 37).

Судовий наказ є одночасно і судовим рішенням і виконавчим документом (ст. 95 ч. 1 ЦПК України, ст. 3 ч. 2 п. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV) в редакціях, що були чинними на день видачі судового наказу, ст. 160 ч. 1, ст. 258 ч. 1 п. 4 ЦПК України, ст. 3 ч. 1 п. 1-1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII) в редакціях, чинних на день звернення держвиконавця з поданням та його вирішення судом).

Попри такі обставини, діючи в процесі на власний ризик і розсуд, держвиконавець просив суд видати дублікат виконавчого листа, тобто, виконавчого документа, який судом не видавався, що вже само по собі виключало можливість задоволення подання через відсутність відповідного предмета. Не може бути виданий дублікат документа, якого не існує.

Окрім цього, подання держвиконавця щодо правових підстав для видачі дубліката виконавчого листа не ґрунтується на законі. В якості такого він послався на ст. 370 ЦПК України та ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» без вказівки на те, про яку редакцію Кодексу та про який Закон власне йдеться. Тим часом, видачу дубліката виконавчого листа чи судового наказу передбачала ст. 370 ЦПК України в редакції, що була чинною на день видачі судового наказу, тоді як редакція Кодексу, що діє з 15.12.2017, не містить відповідної статті, а процедура видачі дубліката виконавчого документа на час звернення з поданням передбачена як перехідна (тимчасова) пунктом 17.4. Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в чинній редакції. Стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV) в частині 3 передбачала право держвиконавця звертатися із заявою про видачу дубліката виконавчого документа, однак, з 05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, стаття 5 якого визначає органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень. Тобто, держвиконавець звернувся до суду з поданням на підставі норм законодавства, які втратили чинність і не підлягають застосуванню та, відповідно, не обґрунтував подання належними нормами права.

Далі. ЦПК України в редакції, яка була чинною до 15.12.2017, передбачав, що замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат (ст. 370 ч. 1).

Відповідно до норм ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017, у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (п. 17.4. Розділу ХІІІ «Перехідні положення»).

За приписами ЦПК України, обґрунтованість заяви (подання) щодо часу, обставин втрати оригіналу виконавчого документа, щодо інших фактів і обставин, які повинні слугувати підставами для задоволення заяви (подання), а також щодо поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання чи щодо поновлення іншого процесуального строку в разі наявності клопотання про поновлення відповідного строку повинна доводитись заявником (ініціатором подання), який на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета заяви (подання), її вмотивування, здійснює обов`язок доказування обґрунтованості заяви (подання) та здійснює інші процесуальні права, виконує процесуальні обов`язки і повинен діяти добросовісно, не зловживаючи правами (ст.ст. 10, 11, 27, 31, 57-60 і ст.ст. 12, 13, 43, 44, 49, 76-81 відповідних редакцій Кодексу). Про задоволення заяви (подання) рішення може бути прийняте лише за умови її обґрунтованості та доведеності (ст.ст. 212, 213 і ст.ст. 89, 263 відповідних редакцій ЦПК України).

Закон № 606-XIV на час видачі судового наказу (18.05.2010) передбачав строк для пред`явлення його до виконання протягом трьох років з дня набрання рішенням суду законної сили (ст. 21 ч. 1 п. 1, ч. 2 п. 1). З 09.03.2011 Закон № 606-XIV передбачав строк для пред`явлення судового наказу до виконання протягом одного року з дня набрання рішенням суду законної сили (ст. 22 ч. 1 п. 2, ч. 2 п. 1). 05.10.2016 набрав чинності Закон № 1404-VIII, який передбачає строк для пред`явлення судового наказу до виконання протягом трьох років з дня набрання ним законної сили (ст. 12 ч.ч. 1, 2).

Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання; після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється; час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується; у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу (ст. 22 ч. 1 п. «а», ч.ч. 2, 3 і ст. 23 ч. 1 п. 1, ч.ч. 2, 3 Закону № 606-XIV у відповідних редакціях), аналогічні положення містить і Закон № 1404-VIII (ст. 12 ч.ч. 4, 5).

Закон передбачає можливість і порядок вирішення питання щодо поновлення пропущеного строку пред`явлення до виконання виданого судом виконавчого документа (ст. 23 ч. 2 і ст. 24 ч. 2 Закону № 606-XIV у відповідних редакціях, ст. 12 ч. 6 Закону № 1404-VIII, ст. 371 і ст. 433 ЦПК України у відповідних редакціях).

Стягувач ПАТ АБ «Укргазбанк» у межах трирічного строку з дня видачі судового наказу реалізував своє право на примусове виконання судового наказу від 18.05.2010 № 2н-752/10, однак, виконавчий документ був повернутий йому через перешкоджання проведенню виконавчих дій (ст. 47 ч. 1 п. 4, ст. 50 Закону № 606-XIV), доказів оскарження стягувачем відповідної постанови від 28.11.2013 у справі немає. Після повернення виконавчого документа стягувачеві строк пред`явлення ним цього документа до виконання становив один рік.

Подання держвиконавця про видачу дубліката виконавчого листа не містить жодного обґрунтування щодо часу, обставин втрати виконавчого документа, їх фіксації, вжиття відповідних заходів через це тощо. Не є таким обґрунтуванням і обставини, що наводилися стягувачем ПАТ АБ «Укргазбанк» у апеляційній скарзі та доданих до неї документах (листування з органом ДВС, виписці з банківського рахунку ОСОБА_1 (а.с. 34-41). Натомість ці матеріали вказують на те, що стягувач не цікавився виконанням судового наказу принаймні з часу пред`явлення його до виконання і до лютого 2017 року, тобто, чотири роки.

Після першої заяви до органу ДВС щодо стану виконавчого провадження (21.02.2017) стягувач вдруге звернувся з вимогою надати документи ще через два роки (20.02.2019), а із заявою до органу ДВС по звернення з даним поданням до суду – 25.09.2019. Доказів про наявність для стягувача будь-яких перешкод своєчасно слідкувати за виконавчим провадженням, рівно як і перешкод у зверненні до суду по копію судового рішення (судового наказу), а також у самостійному зверненні до суду по видачу дубліката судового наказу як виконавчого документа в справі немає, стягувач по суті бездіяв.

Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив задовго до подачі стягувачем заяви до органу ДВС з метою звернення останнього до суду з поданням про видачу дубліката виконавчого листа. Ані стягувач, ані держвиконавець не взяли до уваги, що за правилами, встановленими п. 17.4. Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, дублікат виконавчого документа за наявності та доведеності для того підстав може бути виданий, якщо відповідна заява подана до суду до спливу строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Подання ж такої заяви після закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання (як це має місце в даному випадку), унеможливлює видачу дубліката виконавчого документа.

Водночас з урахуванням конкретних обставин для видачі дубліката виконавчого документа можуть виникнути підстави, якщо за відповідною заявою вирішується й питання про поновлення строку пред`явлення цього документа до виконання. Про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання стягувач і держвиконавець питання не ставили. Понад те, стягувач подав до органу ДВС відповідну заяву, а орган ДВС звернувся до суду з поданням у строк, який з урахуванням спливу тривалий час тому встановленого законом строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання не можна визнати розумним.

Таким чином, діючи у цивільних і процесуальних відносинах на власний ризик і розсуд, держвиконавець звернувся до суду з необґрунтованим і бездоказовим поданням.

За таких обставин, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для задоволення подання держвиконавця та обґрунтовано по суті відмовив у цьому, чого доводи апеляції та додані до неї документи і матеріали не спростовують саме по суті.

Поряд із цим, суд першої інстанції припустився помилки в застосуванні норм процесуального права. Так, хоча п. 17.4. Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України безпосередньо не встановлює порядку розгляду судом заяви стягувача або держвиконавця про видачу дубліката виконавчого документа, такий розгляд провадиться із застосуванням визначених ЦПК України загальних правил судового розгляду, зокрема, подібних процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах: розгляд справи і постановлення ухвали в судовому засіданні, належне повідомлення учасників процесу по час і місце розгляду справи, забезпечення їм можливості реалізувати процесуальні права та виконати процесуальні обов`язки тощо (ст.ст. 8, 43, 49, 128, 211 та ін.).

З урахуванням вищенаведеного та положень, зокрема, ст. 8 ч. 1, ст. 10 ч. 10, ст. 128 ч.ч. 2, 5, ст. 130 ч. 2, ст. 211 ч. 2, ст. 433 ч. 3 ЦПК України, суду необхідно було належним чином повідомити учасників процесу, в тому числі, стягувача, про час і місце розгляду справи, неявка якого в судове засідання хоча і не перешкоджає розгляду подання держвиконавця, проте, не звільняє суд від обов`язку повідомити цього учасника про судовий розгляд. Суд вживав заходи для повідомлення учасників процесу про розгляд справи, у справі є судові повістки про виклик стягувача в судові засідання на 27.12.2019 і на 03.02.2020 (а.с. 11, 17). Однак, доказів вручення судових повісток стягувачу немає, в судових засіданнях його представник участі не брав (а.с. 14, 18).

В силу положень ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України, розгляд справи (питання) судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції з ухваленням нового.

Стягувач ПАТ АБ «Укргазбанк» обґрунтовує апеляційну скаргу серед іншого й тим, що не був повідомлений відповідно до вимог ЦПК України про час і місце розгляду судом подання держвиконавця, тому був позбавлений можливості на стадії розгляду справи судом першої інстанції реалізувати свої процесуальні права.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 3 п. 3 ЦПК України апеляцію стягувача слід задовольнити частково внаслідок наявності обов`язкової процесуальної підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, на яку посилається апелянт, скасувати оскаржену ухвалу та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні подання держвиконавця відмовити з наведених вище підстав.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 3 п. 3, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити частково, ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 3 лютого 2020 року скасувати, у задоволенні подання Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 2н-752/10 про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 19 червня 2020 року.

Судді