13.05.20
22-ц/812/696/20
                                                          
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 489/3252/17 
Провадження № 22-ц/812/696/20 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В., 
із секретарем судового засідання – Богуславською О.М.,
за участю – відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні того же суду, у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі – Альфа-Банк), як правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В :
У липні 2017 році Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі – Укрсоцбанк) звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 25942,78 дол. США, з яких: сума заборгованості за кредитом – 17643,61 дол. США; сума заборгованості за відсотками – 8299,17 дол. США, та судові витрати. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 квітня 2008р. Укрсоцбанк та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір №640/360-К360, відповідно до якого, останній отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 31200 доларів США зі сплатою 8,8 % річних та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості до 21.04.2015.
Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку, встановленому кредитним договором. Проте відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, в зв`язку з чим станом на 20.06.2017 року виникла заборгованість перед банком, а саме : заборгованість за кредитом – 17643,61 дол. США., заборгованість за відсотками – 8299,17.
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути вказану заборгованість.
Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 листопада 2017р. позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь позивача за договором кредиту № 640/360-К360/1 від 22.04.2008р. заборгованість в розмірі 25942,78 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом – 17643,61 доларів США; заборгованість за відсотками – 8299,17 доларів США, та 10126,87 грн. судового збору.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 лютого 2018р. заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду задоволено, рішення суду від 29.11.2017 скасовано.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 січня 2020 року залучено до участі у справі Акціонерне товариство «Альфа-Банк» як правонаступника Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» у якості позивача у справі.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за договором кредиту №640/360-К360 від 22.04.2008 у розмірі 25942,78 доларів США а саме: заборгованість за кредитом - 17643,61 доларів США, заборгованість за відсотками - 8299,17 доларів США, та судовий збір в розмірі 10 126,87 грн.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову у повному обсязі.
В апеляційній скарзі зазначає, що кредитним договором було передбачено порядок погашення суми основної заборгованості, а саме до 10 числа кожного місяця згідно графіку, який вказано в пп. 1.1.1 п.1.1 статті 1 Договору, починаючи травня 2008 року щомісяця по 371 дол. США, останній місяць оплати за кредитом — квітень 2015 року - 407 дол. США, однак до суду позивач звернувся в липні 2017 року.
Враховуючи те, що сторони письмово не узгодили тривалість позовної давності за вимогами, що випливають із кредитного договору, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Відповідно до п.31 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.
Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Також, вважає, що судом не вірно надано оцінку наступним фактам:
Відповідач сплачував позивачеві кредит та відсотки по кредиту, що підтверджується відповідними квитанціями. Потім, відповідно до акту прийому-передачі від 06.01.2012р., відповідач передав позивачу транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Galant 2.4, рік випуску 2007, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований Миколаївським відділом реєстраційно -екзаменаційної роботи УДАІ УМВС 22.04.2008, який належав відповідачу.
На думку відповідача позивачем недостовірно визначено розмір заборгованості, оскільки позивачем в позовній заяві взагалі не було зазначено факт передачі відповідачем транспортного засобу в рахунок погашення всієї заборгованості.
Юрисконсульт відділу примусового погашення заборгованості ПКМ (Одеса) Департаменту оперативної роботи з проблемною заборгованістю ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 24.10.2011р., пояснила відповідачу, що таким чином буде повністю погашено борг за тілом кредиту та відсотками та, що банк не матиме ніяких претензій до відповідача, який, будучи юридично необізнаним, не взяв довідку про відсутність заборгованості, чим позивач і скористався. За такого, відповідач вважає, що для вирішення спору необхідно було з`ясувати чи був реалізований транспортний засіб, за якою сумою та чи покриває вона заборгованість за кредитним договором, якщо ні, то чи зарахована сума від реалізації автомобіля в суму заборгованості, яка зазначена у позові.
Згідно інформації наданої Регіональним сервісним центром МВС в Миколаївській області від 26.10.2018 за №31/14-3552, вказаний автомобіль знятий з обліку для реалізації лише 08.12.2012р. та 17.12.2012р. зареєстрований на нового власника під іншим номерним знаком НОМЕР_3 .
А на підтвердження зарахування коштів, отриманих від реалізації транспортного засобу відповідача, на погашення заборгованості за договором, Укрсоцбанк надав копію виписки по особовому рахунку відповідача №26203000928997 від 28.04.2012р., згідно відомостей якої 28.04.2012р. на вказаний рахунок було зараховано 12000,00 дол. США на погашення кредиту.
Тобто, банк зняв з обліку вказаний автомобіль для реалізації лише 08.12.2012 року, а кошти надійшли на рахунок вже 28.04.2012р. При цьому, копію договору купівлі-продажу автомобіля, який реалізовував банк, до суду так і не надано.
Із відповіді Укрсоцбанк від 22.09.2019р., наданої на виконання ухвали суду від 02.12.2018, вбачається, що копія договору купівлі-продажу транспортного засобу Mitsubishi, модель Galant 2.4, рік випуску 2007, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , укладеного між представником банку, який реалізовував транспортний засіб та покупцем або іншою особою, якій продано автомобіль, в архівах банку не виявлено. Як повідомлено Укрсоцбанком найймовірніше таким договором банк не володіє.
Апелянт вважає, що представником позивача навмисно не надано до суду копію договору купівлі-продажу вилученого у нього транспортного засобу, з причини того, що автомобіль або було продано за більшу суму ніж надійшла на його особовий рахунок, або продано з порушенням вимог законодавства.
З моменту передачі ним транспортного засобу банку та до дати звернення банком до суду з позовною заявою про стягнення з нього заборгованості, представники банку жодного разу не зв`язувались з ним ні усно, ні письмово, з приводу наявності заборгованості по сплаті за кредитом. Тому відповідач вважав, що його кредитні зобов`язання виконані.
Посилався на необхідність застосування положень статей 11,18 Закону України "Про захист прав споживачів", у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а також висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 про те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором. Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг і потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору ні щодо будь-яких встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, ні щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені.
Виходячи з викладеного, відповідач вважає, що банком навмисно збільшені його зобов`язання при вилучені в нього транспортного засобу шляхом введення в оману, що його кредитні зобов`язання будуть внаслідок цього повністю погашені.
Від АТ «Альфа –Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Посилається на безпідставність посилання апелянта на заборону вимоги повернення кредиту, строк давності якого минув, так як відповідно до Розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" від 15.11.2016 року статтю 11 Закону України "Про захист прав споживачів" було змінено.
Відповідно до пункту 1 Розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" зазначений закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування.
Так, 10.06.2017 року набрав чинності Закон України "Про споживче кредитування", відповідно до підпункту 3 пункту 3 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" якого текст статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" було викладено в новій редакції, зокрема виключено пункт 7 частини тринадцятої цієї статті.
З цього слідує, що з 10.06.2017 року національне законодавство не передбачало заборони для кредитодавця вимагати повернення кредиту, строк давності якого минув.
Зазначає, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 в липні 2017 року, тобто після скасування відповідної заборони.
Оскільки стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в тій редакції, на яку посилається апелянт, втратила чинність 10.06.2017 року, то посилання відповідача в апеляційній скарзі на положеннями пункту 7 частини тринадцятої цієї статті не підлягає застосуванню.
Крім того, позивач посилається, що відповідач приймав участь у розгляді справи і мав реальну можливість реалізувати своє право на заявлення про застосування позовної давності у суді першої інстанції, однак не скористався ним, що позбавляє його права здійснити відповідну заяву під час апеляційного перегляду справи.
Зазначає, що апелянт не надав суду жодного доказу на підтвердження того факту, що автомобіль був відчужений за іншою ціною або з порушенням законодавства, а розмір заборгованості за Договором кредиту - менший заявленого.
В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення, аналогічні відомостям, викладеним в апеляційній скарзі.
Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
В відзиві на апеляційну скаргу зазначено прохання розглянути справу у відсутності представника позивача.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає. 
Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 22.04.2008р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений Договір кредиту № 640/360-К360, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 31200,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 8,88 % річних з кінцевим терміном повернення 21.04.2015.
Згідно пункту 3.3.7 Договору позичальник зобов`язаний сплачувати кредитору проценти за використання кредиту в розмірах та в порядку, визначеному договором. Відповідно до пункту 3.3.9 Договору позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному кредитним договором. Згідно пункту 4.1. Договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, а також порушення строків повернення кредиту, позичальник сплачує кредиторові пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення.
З вказаним договором кредиту відповідач був ознайомлений та ним договір підписаний.
Відповідно до наданого Укрсоцбанк розрахунку, станом на 20.06.2017р. заборгованість відповідача перед Банком складає 25942, 78 дол. США, а саме: заборгованість за кредитом – 17643,61 дол. США, заборгованість за відсотками - 8299, 17 дол. США.
Згідно вимоги про усунення порушень від 20.06.2017р. за вих. №853/УСБ, відповідача повідомлено про невиконання ним свого зобов`язання за договором та про наявність у нього простроченої заборгованості в розмірі 33268,46 дол. США та встановлено строк протягом тридцяти календарних днів з дати відправлення вимоги, але не пізніше 3 днів з моменту її отримання, сплатити прострочену заборгованість. У разі невиконання цієї вимоги у встановлений строк, банк вправі достроково стягнути всю суму заборгованості, при цьому судові витрати та витрати, пов`язані із примусовим виконання судового рішення та інші, пов`язані витрати, також будуть віднесені на рахунок відповідача.
Пунктом 1.3. Договору визначено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, сторони укладають договір застави транспортного засобу, визначеного пунктом 1.2. цього договору, заставною вартістю 157 560,00 грн., який також забезпечує виконання зобов`язань позичальником за додатковим договором.
Відповідно до акту прийому-передачі від 06.01.2012р., позивач передав відповідачу в особі юрисконсульта відділу примусового погашення заборгованості ПКМ (Одеса) Департаменту оперативної роботи з проблемною заборгованістю Укрсоцбанк ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 24.10.2011р., транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Galant 2.4, рік випуску 2007, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований Миколаївським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ УМВС 22.04.2008, який належав відповідачу.
Згідно інформації наданої Регіональним сервісним центром МВС в Миколаївській області від 26.10.2018 за №31/14-3552, 08.12.2012 вказаний автомобіль знятий з обліку для реалізації та 17.12.2012 зареєстрований на нового власника під іншим номерним знаком – НОМЕР_3 . 
На підтвердження зарахування коштів, отриманих від реалізації транспортного засобу відповідача, на погашення заборгованості за договором, Укрсоцбанк надав копію виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_5 від 28.04.2012, згідно відомостей якої 28.04.2012 на вказаний рахунок було зараховано 12000,00 дол. США на погашення кредиту.
Вказане відповідає довідці Укрсоцбанк, складеної станом на 20.06.2017р., відповідно до якої 12000,00 дол. США розподілено шляхом зарахування 10029,93 дол. США на погашення заборгованості по кредиту та 1970,07 дол. США на погашення заборгованості по відсотках, що також відповідає розрахунку заборгованості доданому до позову.
Із відповіді Укрсоцбанк від 22.09.2019, наданої на виконання ухвали суду від 02.12.2018, вбачається, що копія договору купівлі-продаж транспортного засобу Mitsubishi, модель Galant 2.4, державний номер НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_3 , як представником ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 або іншою особою, якій продано автомобіль, в архівах банку не виявлено. Як повідомлено Укрсоцбанком найймовірніше таким договором банк не володіє.
Таким чином, оскільки сторони не надали суду договору купівлі-продажу транспортного засобу, суд при вирішенні спору та визначенні заборгованості по кредитному договору виходив із наявних у матеріалах справи доказів та вважав фактичною вартістю реалізованого майна 12000,00 дол. США.
Проаналізувавши встановлені у справі обставини та положення ст. 525, 526, 527, 530, 610, 629, 1054, ЦК України, суд дійшов висновку, що сума боргу за кредитним договором та сума боргу за відсотками, зазначені в розрахунку, відповідають умовам кредитного договору № 640/360-К360 від 22.04.2008р., та відповідачем належними і допустимий доказами не спростована.
Твердження відповідача про те, що позивач не врахував при визначенні заборгованості вартість транспортного засобу, спростовується наведеними вище доказами.
Тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку із чим задовольнив їх в повному обсязі.
Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення.
Доводи апеляційної скарги про неправомірне не застосування судом строків позовної давності не є підставою для скасування рішення суду, виходячи з наступного.
        В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). 
        Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
        Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Відповідно до ст.6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
        Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
Як убачається з матеріалів справи, у справі спочатку було винесено заочне рішення від 29 листопада 2017р., яке за заявою відповідача було скасовано. 
Після цього справа неодноразово призначалася до розгляду в підготовчих та судовому засіданнях, в яких відповідач приймав участь особисто та через свого представника. Відповідач звертався до суду з відзивом на позов, в якому просив витребувати у позивача договір купівлі-продажу автомобіля, викликати у якості свідка покупця автомобіля, витребувати в Регіональному сервісному центрі МВС в Миколаївській області документи щодо зняття з реєстрації та постановки на облік автомобіля, а також надавав суду докази для долучення до матеріалів справи. Звертався представник відповідача до суду також з заявами про відкладення розгляду справи та про розгляд справи у їх відсутність.
Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачу будо відомо про розгляд справи судом першої інстанції, він приймав участь у розгляді справи особисто та через свого представника.
Отже, принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд, судом першої інстанції порушено не було.
Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).
Отже, оскільки відповідачу будо відомо про розгляд справи судом першої інстанції, він приймав участь у розгляді справи особисто та через свого представника, а значить мав реальну можливість скористатися своїм правом на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору, проте в жодній заяві, в тому числі і в заяві про перегляд заочного рішення чи відзиві на позов ним не було заявлено про необхідність застосування строку позовної давності, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності на стадії апеляційного провадження, так як вирішення судом апеляційної інстанції заяви про застосування позовної давності є винятковою ситуацією, що обумовлюється неповідомленням судом першої інстанції відповідача, який подав таку заяву про час і місце розгляду справи та, відповідно, неможливістю участі такого відповідача у розгляді справи у суді першої інстанції. 
При прийнятті рішення у справі колегія суддів враховує правовий висновок, вказаний в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14.
         Крім того, слід зазначити, що апелянт посилається в апеляційній скарзі на п. 31 постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в старій редакції, який містив в собі роз`яснення про те, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв`язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.
         Проте постановою Пленуму ВССУ № 7 від 07 лютого 2014р. «Про внесення змін і доповнень до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пункт 31 було викладено у іншій редакції, а саме: «при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв`язку із цим та враховуючи, що ЦК України не передбачає заборони пред`явлення окремих вимог у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність». 
Отже, при вирішення справи суди повинні керуватися саме положеннями ЦК України про позовну давність.
За такого посилання апелянта на те, що суд повинен був застосувати строк позовної давності незалежно від наявності заяви сторони у спорі, є помилковим.
Враховує колегія суддів також те, що Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було змінено.
Відповідно до пункту 1 Розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" зазначений закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування. Таким чином він набрав чинності 10.06.2017р.
Відповідно до підпункту 3 пункту 3 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону текст статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" було викладено в новій редакції, зокрема, зазначено: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в липні 2017 року.
Оскільки стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в тій редакції, на яку посилається апелянт, втратила чинність 10.06.2017 року, то посилання відповідача в апеляційній скарзі на необхідність застосування апеляційним судом положень пункту 7 частини одинадцятої цієї статті є безпідставним. 
Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про неправильне визначення судом розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, через не встановлення фактичної суми, вирученої банком після реалізації транспортного засобу Mitsubishi, модель Galant 2.4, рік випуску 2007, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , виходячи з наступного.
Згідно п. 1.2 договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 640/360-К360 від 22 квітня 2008 року кредит надавався для оплати придбаного автомобілю марки Mitsubishi, модель Galant 2.4, рік випуску 2008, чорного кольору згідно з договором купівлі-продажу № 22/1 від 22 квітня 2008р., укладеним з ТОВ «Союз-Авто-Плюс».
Пунктом 1.3. договору кредиту визначено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, сторони укладають договір застави транспортного засобу визначеного пунктом 1.2. цього договору, заставною вартістю 157 560,00 грн., який також забезпечує виконання зобов`язань позичальником за додатковим договором.
Згідно договору купівлі-продажу № 22/1 від 22 квітня 2008р., укладеним між ТОВ «Союз-Авто-Плюс» та відповідачем, останній придбав автомобіль Mitsubishi, модель Galant, чорний, номер кузова № НОМЕР_1 , тип кузова легковий седан-В, об`єм двигуна 2378 куб. см вартістю 157560 грн., що підтверджується також свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а. с. 136 т.1).
Відповідно до акту прийому-передачі від 06.01.2012р. відповідач передав позивачу в особі юрисконсульта відділу примусового погашення заборгованості ПКМ (Одеса) Департаменту оперативної роботи з проблемною заборгованістю Укрсоцбанк ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 24.10.2011р., транспортний засіб марки Mitsubishi, модель Galant 2.4, рік випуску 2007, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований Миколаївським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ УМВС 22.04.2008р., який належав відповідачу.
Згідно результатів пошуку по БД «Автомобіль» за критеріями номера кузова НОМЕР_4 , даний автомобіль з 17 грудня 2010 року перебуває на обліку за ОСОБА_4 за іншим номерним знаком НОМЕР_3 . (а. с.123 т.1). Проте в листі регіонального сервісного центру в Миколаївськй областасті від 26.10.2018р. (а. с. 122), з яким до суду були направлені результати пошуку, зазначено також про те, що даний автомобіль знятий з обліку 08.12.2012р. для реалізації і 17.12.2012р. зареєстрований на нового власника під іншим номерним знаком. Проте інформація про зняття з обліку саме 08.12.2012р. для реалізації не знайшла свого відображення в результаті пошуку по БД «Автомобіль» за критеріями номера кузова НОМЕР_6 НОМЕР_7 . При цьому в листі від 26.10.2018р. зазначено, що надати копії матеріалів реєстраційних операцій не уявляється можливим, оскільки вони знищені по закінченню терміну зберігання.
Однак, реєстрація автомобіля на іншу особу свідчить про його реалізацію.
В матеріалах справи відсутня відповідь позивача від 22.09.2019 р., на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі. Проте наявна відповідь від 22.03.2019р., надана на виконання ухвали суду від 02.12.2018р., із якої вбачається, що судом витребовувалася копія договору купівлі-продажу транспортного засобу Mitsubishi, модель Galant 2.4, державний номерний знак НОМЕР_2 , укладеного між ОСОБА_3 як представником ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , або іншою особою, якій було продано вказаний автомобіль. На що позивачем було повідомлено, що цей документ не був виявлений при пошуку в архівах АТ «Укрсоцбанк». АТ «Укрсоцбанк» не було безпосередньо стороною зазначеного договору, а продаж автомобілю здійснювався від імені та за дорученням боржника, зважаючи на це АТ «Укрсоцбанк» найімовірніше не володіє цим документом і не може наразі надати його до суду (а. с. 194т.1). 
На підтвердження зарахування коштів, отриманих від реалізації транспортного засобу відповідача, на погашення заборгованості за договором, Укрсоцбанк надав копію виписки по особовому рахунку відповідача №26203000928997 від 28.04.2012р., згідно відомостей якої 28.04.2012р. на вказаний рахунок було зараховано 12000,00 дол. США на погашення кредиту (а. с.195 т.1).
Заперечуючи проти цього та посилаючись на те, що автомобіль був відчужений за більшу суму, ніж та, яка була зарахована на погашення заборгованості, або був відчужений з порушення чинного законодавства, відповідач в супереч положенням ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав суду належних та допустимих доказів того факту, що автомобіль був відчужений за іншою ціною або з порушенням законодавства.
Тобто, будь яких інших доказів, ніж ті, які були надані позивачем, щодо коштів, отриманих від його реалізації, відповідачем суду надано не було.
В заяві від 14 січня 2020р. (а. с. 255 т.1) представник відповідача просив розглянути справу 14 січня 2020р. без його участі та ухвалити у справі рішення про відмову у задоволенні позову. Сам відповідач в судове засідання не з`явився. Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач та його представник погодилися на закінчення розгляду справи без допиту у якості свідка ОСОБА_4 . Судове рішення було ухвалено згідно ч.4,5 ст. 268 ЦПК України 23 січня 2020р.
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За такого суд правомірно при прийнятті рішення керувався тими доказами, які були надані суду сторонами у справі та вважав фактичною вартістю реалізованого автомобілю 12000,00 дол. США.
З урахуванням викладеного, не відповідає матеріалам справи ствердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд дійшов висновку про суму, за яку було реалізовано транспортний засіб, лише виходячи з наданих позивачем витягів з особового рахунку відповідача, та не звернув уваги на обставини, які були викладені відповідачем, оскільки судом був наданий аналіз всім обставинам справи на підставі наданих сторонами доказів, в тому числі і обставинам, які були викладені відповідачем.
Слід також зазначити, що правомірність укладеного договору купівлі- продажу транспортного засобу не є в межах заявлених позовних вимог предметом доказування у даній справі. Відповідачем договір реалізації транспортного засобу не оскаржений в установленому законом порядку.
Те, що з моменту передачі автомобіля представнику банку, відповідач вважав, що його зобов`язання перед банком виконані, так як з того часу до дати звернення банком до суду з позовною заявою про стягнення з нього заборгованості, представники банку жодного разу не зв`язувались з ним ні усно, ні письмово, з приводу наявності заборгованості по сплаті за кредитом, є суб`єктивним сприйняттям відповідачем обставин справи і не впливають на правильність розрахунку заборгованості. При цьому колегія суддів враховує, що розмір заборгованості вирахувана згідно розрахунку банку до квітня 2015р., тобто в межах строку кредитування.
Пояснення відповідача про те, що працівник банку, якому він передав автомобіль для реалізації, пообіцяла йому, що автомобіль буде реалізовано за суму заборгованості, яка була на момент передачі автомобіля, і таким чином буде погашена вся заборгованість за кредитним договором, не доведена відповідачем належними та допустимими доказами. При цьому він пояснив, що письмово це не було закріплено, він навіть не знає, яка сума заборгованості була на час передачі ним автомобіля банку.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Отже, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.
          За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, - 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 14 травня 20202 року