Постанова                                                     
Іменем України                                          
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 711/3529/17
провадження № 61-34065 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б .І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 , 
відповідачі: комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради, Черкаська міська рада,
представник відповідач - Стойко Анатолій Юрійович ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 липня 
2017 року у складі судді Колоди Л. Д. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2017 рокуу складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Храпка В. Д., Новікова О. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до         Черкаської міської ради,комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради (далі - КП «СУБ «Митниця») про солідарне стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди. 
Позовна заява мотивована тим, що вонапрацювала двірником у КП «СУБ «Митниця». Відповідно до наказу КП «СУБ «Митниця» від 10 листопада 
2016 року № 324-к її було звільнено на підставі частини 1 статті 36 КЗпП України. У той самий день вона отримала копію наказу про звільнення та трудову книжку. На день звільнення їй була нарахована, але не виплачена, заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку 
у сумі 2 393,77 грн у зв?язку з відсутністю на підприємстві коштів, чим порушено її трудові права та завдано моральної шкоди.
Зазначала, що Черкаська міська рада є власником як КП «СУБ «Митниця», так і його майна, здійснила дії, що унеможливили виплату підприємством їй та іншим працівникам заробітної плати, так як змінила перелік виконавців комунальних послуг і залишила КП «СУБ «Митниця» без майна та без господарської діяльності. У зв`язку з цим Черкаська міська рада також має нести солідарну (субсидіарну) відповідальність.
З урахуванням викладеного  ОСОБА_1  просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 2 393,77 грн; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 16 967,90 грн, компенсацію частини заробітної плати (інфляційні втрати) у сумі 162,12 грн та відшкодувати моральну шкоду у сумі 1 000,00 грн. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 липня 
2017 року позов  ОСОБА_1  задоволено частково.
Стягнуто з КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену заробітну плату у сумі 
2 393,77 грн з відрахуванням обов`язкових платежів, середній заробіток 
за час затримки виплати заробітної плати за період з 11 листопада 2016 року по 19 липня 2017 року у сумі 23 169,96 грн, кошти за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 162,12 грн та відшкодовано моральну шкоду у сумі 500 грн, а всього - 26 225,85 грн.
У частині відшкодування моральної шкоди у сумі 500 грн та стягнення коштів з Черкаської міської ради відмовлено. Заробітна плата в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання. Стягнуто з КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради на користь держави судовий збір у сумі 1 280,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, коштів за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції є обґрунтованими та підлягають до стягнення з КП «Служба утримання будинків «Митниця», оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд, враховуючи вимоги розумності та справедливості, характер порушених прав позивача, ступінь моральних страждань вважав за можливе задовольнити їх частково на суму 500 грн. При цьому суд прийшов до висновку, що вказані виплати необхідно стягувати саме з КП «Служба утримання будинків «Митниця», оскільки саме вказаний підприємство несе відповідальність за невиплату заробітної плати позивачу.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 липня 2017 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вимоги в частині стягнення нарахованого та не виплаченого доходу, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, коштів за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції є обґрунтованими та підлягають стягненню з КП «СУБ «Митниця», оскільки саме із ним у позивача виникли трудові правовідносини. При цьому КП «СУБ «Митниця» на час розгляду справи судом не ліквідовано, а тому підприємство самостійно несе відповідальність за невиплату своєму працівникові заробітної плати при звільненні. Також апеляційний суд вказав, що солідарна відповідальність у трудових спорах законодавством не передбачена й мотиви районного суду щодо відсутності підстав для відповідальності міської ради є вірними. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1  задовольнити частково, стягнути солідарно з КП «СУБ «Митниця» Черкаської міської ради та Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 нараховану та невиплачену заробітну плату у сумі 2 393,77 грн з відрахуванням обов`язкових платежів, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 11 листопада 2016 року по 19 липня 2017 року 
у сумі 23 169,96 грн, кошти за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 162,12 грн, моральну шкоду у сумі 500 грн, а всього 26 225,85 грн.
КП «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради судові рішення не оскаржило.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року поновлено представнику  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження на рішення Придніпровського районного суду 
м. Черкаси від 19 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2017 року у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України 
у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288 св 18) за позовом  ОСОБА_4 до Черкаської міської ради, комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року поновлено касаційне провадження у вищевказаній справі у зв`язку з тим, що відпали підстави, з яких касаційне провадження у справі було зупинено.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що вимоги до Черкаської міської ради обґрунтовані саме тим, що міська рада є власником КП «СУБ «Митниця» і його майна, вона прийняла рішення про передачу всіх основних та оборотних засобів цього підприємства на баланс іншого підприємства, звільнила всіх працівників. Тому міська рада, як власник комунального підприємства, має нести солідарну відповідальність за невиплату заробітної плати при звільненні позивачки, оскільки вчинила дії, які унеможливили КП «СУБ «Митниця» виплатити їй заробітну плату й вести господарську діяльність для отримання прибутку. 
Зазначено, що судами не враховано висновок Конституційного Суду України, висловлений у Рішенні від 20 червня 2007 року № 5-рп/2007, у справі за конституційним зверненням відкритого акціонерного товариства «Кіровоградобленерго» про офіційне тлумачення положень частини восьмої статті 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (справа щодо кредиторів підприємств комунальної форми власності), згідно з яким якщо головною метою суб`єкта господарювання в комунальному секторі економіки є виробництво продуктів чи послуг для задоволення нагальних потреб жителів відповідної територіальної громади, наприклад, з водопостачання, опалення, вивезення сміття та відходів тощо, то його організаційно-правовою формою має ставати комунальне унітарне підприємство. Статтею 24 ГК України цю категорію підприємств віднесено до кола суб`єктів господарювання, щодо яких здійснюється управління територіальних громад та органів місцевого самоврядування через систему організаційно-господарських повноважень. Конституційний Суд України, аналізуючи положення частини восьмої 
статті 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», наголосив, що комунальні унітарні підприємства є суб`єктами господарювання, які надають життєво необхідні послуги населенню, і в основі їх діяльності покладені інтереси територіальної громади. Таким чином, формальні положення про начебто самостійність здійснення господарської діяльності підприємством не відповідають тим фактичним правовідносинам, що склалися між КП «СУБ «Митниця» і його власником, Черкаською міською радою. 
Також судами не враховано позицію Верховного Суду України, висловлену 
у постанові від 17 жовтня 2011 року у справі № 21-237а11, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. 
При цьому суди не врахували й положення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо порушення її права на майно, яким є заробітна плата. 
У додаткових поясненнях позивач послалася на необхідність врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду (справа №5023/4388/12, провадження № 12-102 гс 18).
 
Відзив (заперечення) на касаційну скаргу не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 працювала в КП «СУБ «Митниця» на посаді двірника. 
Наказом КП «СУБ «Митниця» від 10 листопада 2016 року № 324-к 
ОСОБА_1 була звільнена з підприємства за згодою сторін на підставі частини першої статті 36 КЗпП України, що підтверджується також записами, наявними в трудовій книжці позивача (а. с. 10-11).
Із довідки КП «СУБ «Митниця» від 15 грудня 2016 року № 105 вбачається, 
що нарахована, але не виплачена  ОСОБА_1 заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку, становить 2 393,77 грн (а. с. 12).
Згідно з розрахунком середньої заробітної плати ОСОБА_1 , 
її середньоденний заробіток складає 117,02 грн. (а. с. 13).
На час розгляду справи КП «СУБ «Митниця» не ліквідовано, що підтверджується даними інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України.
Відповідно до статуту КП «СУБ «Митниця», затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 16 грудня 2010 року № 2-31, власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада м. Черкаси в особі Черкаської міської ради (пункт 1. 2). 
Комунальне підприємство є юридичною особою з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банку, печатки, штампи, бланки зі своїм найменуванням                 (пункт 1.8). 
Органом управління підприємства є департамент житлово-комунального комплексу виконкому Черкаської міської ради (пункт 1.3).
КП «СУБ «Митниця»є комунальним унітарним підприємством та здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих Черкаською міською радою, з правом найму працівників 
(пункти 1.4, 1.6).
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального              кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень                  Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін                       до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги представника 
 ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 
2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, 
що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати 
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з частиною першою статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.
За змістом частин першої-третьої статті 78 ГК України комунальне          унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує  його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». 
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. 
З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року 
№ 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником 
у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України                         від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що позивачу при звільненні з роботи не були виплачені всі суми, належні до сплати, тому на підставі статті 117 КЗпП України стягнуто з КП «СУБ «Митниця», як із самостійної юридичної особи, на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Доводи касаційної скарги про те, що КП «СУБ «Митниця» існує формально, не здійснює діяльності, а тому Черкаська міська рада повинна нести солідарну відповідальність за борги із заробітної плати разом зі створеним нею підприємством, є необґрунтованими, оскільки Черкаська міська рада не є роботодавцем, із яким позивач перебувала у трудових відносинах, а є органом місцевого самоврядування, який у межах повноважень, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконує владні функції, що характеризуються наданням управлінських послуг вказаному підприємству та справлянням на нього владного впливу у рамках публічно-правових відносин. 
Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що відсутні підстави для субсидіарної відповідальності Черкаської міської ради за зобов`язаннями КП «СУБ «Митниця».
Так, відповідно до частини першої статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. 
Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. У той же час територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад.
Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України.
За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги.
Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору.
Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства.
Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог.
Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише у тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.
При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів. 
Стаття 78 ГК України визначає, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). 
Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.
Виходячи зі змісту статей 77, 78 ГК України можна зробити висновок, що відповідальність комунального унітарного підприємства по своїм боргами за господарськими зобов`язаннями визначається в залежності від його виду: некомерційного або комерційного підприємства.
Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за такими підприємствами на праві господарського відання ( комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство) (частина третя статті 78 ГК України).
Зміст права оперативного управління визначений статтею 137 ГК України та є найбільш обмеженим правовим титулом, який не дозволяє підприємству розпоряджатись належним йому майном. 
Комунальне комерційне підприємство отримує майно передане йому громадою на праві господарського відання, та обмеження у його використання визначаються статутними документами цього підприємства.
Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.
Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (стаття 136 ГК України).
Системне тлумачення статей 74-75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. У випадку незаконності дій власника щодо належного такому підприємству майна, воно має право на захист своїх речових прав на майно від дій власника.
Відтак, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності слід дійти до висновку, що, за загальним правилом, у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності по своїм зобов`язанням, пов`язаним із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства.
Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно. 
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288 сво 18), субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає, крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Така відповідальність не може бути покладена на орган місцевого самоврядування у трудових правовідносинах без встановлення того, що сама юридична особа не може виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносинах у процедурі виконання судових рішень або банкрутства.
У справі, що переглядається, судом установлено, що КП «СУБ «Митниця» є комерційним унітарним підприємством та володіє майном на праві повного господарського відання. Данні про визнання підприємства банкрутом у справі відсутні. Також судом не встановлено, що саме діями засновника було спричинена неплатоспроможність або банкрутство підприємства.
Таким чином, доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував. 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                                І. А. Воробйова 
                                                                                                     Б. І. Гулько
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк