УХВАЛА
іменем України 
 
10 березня 2020 року
м. Київ
справа № 316/2035/16-к
провадження № 51-8261км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 квітня 2017 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 4 грудня 2019 року в межах кримінального провадження
№ 12016080160001886 за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
с. Дніпровка Запорізької області, жителя 
АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз – за вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 19 березня 2013 року за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців, до якого на підставі
ст. 71 КК було приєднано невідбуте покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2012 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 8 місяців, звільненого 10 травня 2016 року
за відбуттям строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК.
 
Встановлені обставини
За вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 квітня
2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком місцевого суду  ОСОБА_5 6 листопада 2016 року приблизно
о 01:00 у квартирі АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою заволодіння майном завдав руками та ногами не менше п`яти ударів по голові й тулубу ОСОБА_6 і став його душити, заподіявши потерпілому легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Після чого заволодів телевізором вартістю 6500 грн, що належав потерпілому.
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 14 травня 2018 рокузмінив вирок місцевого суду та на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ч. 1 п. 2 ч. 2 ст. 76 цього Кодексу.
Верховний Суд постановою від 18 червня 2019 року задовольнив касаційну скаргу прокурора, скасував зазначену ухвалу апеляційного суду і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 4 грудня 2019 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок міського суду від 19 квітня 2017 року щодо ОСОБА_5 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі, як убачається із її змісту, захисник, посилаючись на неправильне застосування судами першої й апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що місцевий суд не врахував пом`якшуючою обставиною – щире каяття ОСОБА_5 та пояснення потерпілого ОСОБА_6 , який підтвердив відшкодування спричинених збитків і просив призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі, а апеляційний суд не виправив вказаних порушень.
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі захисник не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості у вчиненні злочину та кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 187 КК.
Разом із тим посилання захисника на неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність й невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість є безпідставними.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім як у випадках засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував те, що обвинувачений вчинив злочин, який згідно зі ст. 12 КК належить до категорії тяжких, у стані алкогольного сп`яніння, що визнано судом обставиною, яка обтяжує покарання, за відсутності обставин, що пом`якшують покарання. Також міський суд урахував характеристику особи обвинуваченого, його ставлення до скоєного, обставини справи, вік та сімейний стан обвинуваченого.
Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 лише за умов його ізоляції від суспільства.
Доводи в касаційній скарзі захисника є аналогічними за змістом доводам, наведеним в апеляційній скарзі обвинуваченого, і вже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, навівши в ухвалі відповідно до
ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість застосування положень ст. 75 КК. Так, апеляційний суд зазначив, що поведінка обвинуваченого після скоєння злочину та в суді першої інстанції не дає підстав для визнання в його діях як пом`якшуючої покарання обставини щирого каяття, а дані про сімейний стан вже були враховані місцевим судом під час призначення покарання. Крім того, ОСОБА_5 раніше був неодноразово судимий, йому призначалося покарання у виді позбавлення волі та застосовувалося до нього звільнення від відбування такого покарання з випробуванням, проте засуджений через короткий проміжок часу (менше року) після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив тяжкий злочин, що свідчить про його схильність до вчинення злочинів і відсутність позитивних змін у поведінці.
Покарання ОСОБА_5 , визначене в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 187 КК
у виді позбавлення волі на строк 3 роки, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
Підстав для звільнення ОСОБА_5 від призначеного покарання з випробуванням Верховний Суд не вбачає, оскільки тяжкість злочину, дані про особу та інші обставини свідчать про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – ст. 419 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисник у касаційній скарзі не навела, а зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідневідповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області
від 19 квітня 2017 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 4 грудня
2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                                   ОСОБА_3