УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/19084/19 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М. 
Категорія 68 Доповідач Шевчук А. М.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
виділені матеріали цивільної справи №295/19084/19 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення порядку участі в її вихованні
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 07 лютого 2020 року, яка постановлена під головуванням судді Лєдньова Д.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення його позову до  ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною і участі у її вихованні та визначення способу його участі у вихованні сина. Просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 чинити йому перешкоди у лікуванні їх сина – ОСОБА_3 , а саме у відвідуванні діагностичних центрів, КУ «Житомирська обласна дитяча клінічна лікарня» Житомирської обласної ради, дитячої поліклініки та інших медичних закладів у робочий час без участі та присутності матері дитини до часу ухвалення судом рішення у даній справі. Необхідність вжиття заходів забезпечення позову обґрунтовує тим, що син ОСОБА_4 постійно хворіє через те, що матір неналежно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків. Вважає, що неналежне лікування сина може призвести до тяжких наслідків для хлопчика. 

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07 лютого 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою вжити заходи забезпечення позову. Зазначає, що суд не надав належної оцінки висновкам лікарів та заключенням медичних закладів про постійний хворобливий стан здоров`я сина. Вимоги позовної заяви не є тотожними заходам забезпечення позову, які він просить вжити. Заходи забезпечення носять лише тимчасовий характер і спрямовані на забезпечення виключно інтересів дитини. Колишня дружина не займається здоров`ям сина і запускає хвороби до тяжких наслідків.

Учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За пунктом 3 частини першої ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин. Стаття 150 ЦПК України не мітить вичерпного переліку видів забезпечення позову.

Із виділених матеріалів справи вбачається, що у грудні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у його спілкуванні з малолітнім сином та визначити способи його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Позов обґрунтовує тим, що вони із ОСОБА_2 перебували у шлюбі, від якого мають сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішеннями суду малолітнього сина залишено з матір`ю, а також призначені з нього до стягнення аліменти у розмірі 2 500 грн. на утримання сина. Однак, у подальшому його колишня дружина почала чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином, а потім взагалі заборонила йому бачитися із сином. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради «Про участь у вихованні та порядок побачення ОСОБА_1 із сином ОСОБА_1 » від 17 грудня 2019 року йому визначено порядок побачень із сином. Проте, він не погоджується з таким графіком, оскільки в зв`язку з неприязними стосунками з колишньою дружиною її присутність на зустрічах із дитиною порушує його право на спілкування із сином. Також зазначив, що має постійну роботу та заробіток і може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, забезпечити гармонійний розвиток особистості сина в атмосфері любові.

У лютому 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення його позову шляхом заборони ОСОБА_2 чинити йому перешкоди у лікуванні сина  ОСОБА_4 , а саме: у відвідуванні діагностичних центрів, КУ «Житомирська обласна дитяча клінічна лікарня» Житомирської обласної ради, дитячої поліклініки та інших медичних закладів у робочий час без участі та присутності матері дитини до часу ухвалення судом першої інстанції судового рішення у даній справі. Заяву обґрунтував тим, що їх спільний син ОСОБА_5 постійно хворіє, а ОСОБА_2 не ставиться до цього відповідально та кожного разу стан дитини запускає до важких наслідків – гострого двобічного гнійного гаймороїдиту або пневмонії. Оскільки комісія рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради «Про участь у вихованні та порядок побачення ОСОБА_1 із сином ОСОБА_1 » від 17 грудня 2019 року визначила йому порядок побачень із сином у присутності матері дитини та не врахувала постійний хворобливий стан дитини, тепер він не має змоги навіть завести сина до лікаря у разі його хвороби, бо відповідач погрожує йому частиною 1 ст. 382 КК України. На даний час у нього, як батька дитини, існує обґрунтована підозра, що його колишня дружина не займається здоров`ям їх спільного сина, що може призвести до важких наслідків запущення хвороб.

За змістом частини третьої ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, із якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. 

Окрім того, відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, наданих у пункті 4 постанови Пленуму від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено лише відповідно до заявлених позовних вимог.

ОСОБА_1 в обґрунтування заяви про забезпечення позову посилається на те, що матір неналежно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків та не займається лікуванням сина, що може призвести до тяжких наслідків для хлопчика. Син потребує постійного нагляду лікарів, а він не має можливості забирати сина за потреби, оскільки орган опіки визначив графік, за яким він має можливість побачитися із сином у першу та третю неділю місяця з 10:00 до 12:00 та лише у присутності матері дитини. Домовитися з відповідачем про додаткові побачення із сином нереально через неприязні відносини.

Отже, зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач намагається у спосіб забезпечення позову фактично до ухвалення рішення у справі змінити графік зустрічей із сином, який встановлений органом опіки та піклування.

Відповідно до частини десятої ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за своїм змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява ОСОБА_1 не підлягає до задоволення у зв`язку з тим, що не доведені обставини утруднення виконання рішення суду в разі, якщо вимоги позивача будуть задоволені повністю або частково, що є завданням інституту забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість будь-чого не є достатньою підставою для встановлення обов`язку вчинити певні дії.

Позивач у апеляційній скарзі посилається на те, що невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків може призвести до погіршення стану здоров`я дитини та тяжких наслідків. 

У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини. Якщо, на думку позивача, життю та здоров`ю його малолітнього сина загрожує безпосередня небезпека, він не позбавлений права звернутися до відповідних органів для вжиття останніми заходів відповідно до закону.

Із огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому ухвала суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 07 лютого 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 15 червня 2020 року.