СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2020 р.                                                                         Справа № 922/3324/19  
Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя  Шевель О.В.; 
за участі секретаря судового засідання Крупи О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (вх.№935Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2020 (повний текст складено суддею Аюповою Р.М. 25.02.2020 у приміщенні господарського суду Харківської області) у справі №922/3324/19
за позовом Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м.Київ,
до Комунального підприємства “Чугуївтепло”, м.Чугуїв,
про стягнення 15025326,92 грн, -
ВСТАНОВИЛА:
Позивач - Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Комунального підприємства "Чугуївтепло", про стягнення заборгованості за договором №1219/1718-ТЕ-32 постачання природного газу від 26.09.2017 у загальному розмірі 15025326,92 грн, з яких: 11447415,04 грн - основний борг, 1359817,39 грн - пеня, 658779,43 грн - 3% річних, 1559315,05 грн - інфляційні втрати. 
Рішенням господарського суду Харківської області від 19.02.2020 у справі №922/3324/19 у задоволенні позову відмовлено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Чугуївтепло" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 79240,35 грн, 3% річних у розмірі 353020,53 грн, інфляційні втрати у розмірі 987532,11 грн, судові витрати у розмірі 203705,57 грн. У частині стягнення суми основного боргу у розмірі 11447415,04 грн закрито провадження у справі.
Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що відповідач своїх зобов`язань у частині своєчасної оплати за поставлений природний газ не виконав, чим порушив вимоги частини 2 ст.193 Господарського кодексу України, натомість, відповідачем під час розгляду справи повністю погашено заборгованість у розмірі 11447415,04 грн, про що свідчать відповідні виписки з поточного рахунку відповідача та платіжні доручення. У зв`язку з чим, на підставі пункту 2 частини 1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закрив провадження у частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 11447415,04 грн. Щодо заявлених до стягнення за неналежне виконання зобов`язань за спірним договором пені у розмірі 1359817,39 грн, інфляційних витрат у розмірі 1559315,05 грн, 3% річних у розмірі 658779,43 грн суд встановив, що кошти у вигляді субвенцій з Державного бюджету на загальну суму 21676367,06 грн, що перераховані позивачу після 01.01.2018, сплачені відповідачем у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, а відтак оплата за поставлений природний газ у спірному періоді проведена відповідачем за рахунок коштів, що виділялись у вигляді субвенцій на оплату пільг та житлових субсидій населенню щодо послуг з теплопостачання згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256. Для застосування штрафних санкцій, зокрема пені, передбаченої пунктом 8.2 договору та наслідків порушення грошових зобов`язань, передбачених частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256. Судом встановлено, що розрахунки між сторонами спірного договору здійснювались за період жовтень 2017 року по лютий 2018 року двома способами: у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 та коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача виключно з рахунку із спеціальним режимом використання, у відповідності до частини 1 пункту 6.3 договору № 1219/1718-ТЕ-32, а тому у позивача були відсутні правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних, інфляційних втрат та пені за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року. Для застосування штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання, необхідною умовою є факт невиконання або прострочки виконання зобов`язання. При розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах норми частини 2 ст.625 Цивільного кодексу України та санкцій, передбачених умовами договору, необхідною умовою є те, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених порядком визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256. З огляду на зазначене, господарський суд відмовив у стягненні інфляційних витрат у розмірі 571782,94 грн, 3% річних у розмірі 305758,90 грн та пені у розмірі 567413,87 грн, нарахованих позивачем у позові за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року включно на суми зобов`язань за отриманий природний газ відповідачем, що були оплачені у відповідності до порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 № 217. Розглянувши клопотання відповідача щодо зменшення на 90% суми пені у розмірі 792403,52 грн за період з березня по квітень 2018 року, суд, урахувавши, що сума штрафних санкцій є надмірно великою, а суми пені, 3% річних та інфляційні витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача мають компенсувати усі негативні наслідки затримки розрахунку з боку відповідача, а також фінансові звіти відповідача (баланси, звіти про фінансові результати діяльності, що були надані до справи відповідачем), які вказують на наявність значних збитків підприємства від надання послуг теплопостачання, господарський суд задовольнив клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90% та задовольнив вимоги щодо стягнення пені у розмірі 79240,35 грн. Щодо клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 8 місяців суд, урахувавши той факт, що на момент винесення рішення суду відсутня сума основного боргу за зобов`язаннями, дійшов висновку про відсутність підстав для відстрочення виконання рішення суду.
Позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2020 у справі №922/3324/19 у частині відмови у стягненні пені 1280577,04 грн, 3% річних – 305758,90 грн та інфляційних втрат – 571782,94 та прийняти у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а саме: стягнути з Комунального підприємства “Чугуївтепло” на користь Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” пеню у розмірі 1280577,04 грн, 3% річних у розмірі 305758,90 грн та інфляційні втрати у розмірі 571782,94 грн. Судові витрати за подання апеляційної скарги та позовної заяви. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а також судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно зроблені висновки щодо наслідків використання відповідачем спеціальних рахунків із спеціальним режимом використання та про відсутність правових підстав для нарахування штрафних санкцій, 3% річних, та інфляційних у зв`язку із виконанням постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 та безпідставно зменшено пеню на 90%, у зв`язку з чим порушено норми матеріального права, зокрема, ст.233 Господарського кодексу України, ст.549-552, 599, 625 Цивільного кодексу України та ст.73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України. Як стверджує заявник апеляційної скарги, жодним нормативним актом не передбачено обов`язку здійснювати розрахунки між продавцем та постачальником природного газу виключно із застосуванням рахунків зі спеціальним режимом використання, також не передбачено заборону здійснення розрахунків поза межами механізму автоматичного розподілу коштів, умовами договору сторони встановили обов`язок вчинення усіх належних дій у разі виявлення заборгованості, Порядком розподілу коштів передбачено направлення коштів, отриманих від кінцевих споживачів, теплогенеруючим/теплопостачальним організаціям у разі підтвердження сплати у повному обсязі вартості газу постачальнику природного газу. Відповідач мав передбачену умовами договору та нормативними актами можливість впливу на стан розрахунків, проте не використав її. Наведене, за думку заявника, свідчить про відсутність підстав для застосування до спірних відносин частини 1 ст.614 Цивільного кодексу України, так і ст.218 Господарського кодексу України. Також заявник вважає помилковими посилання суду першої інстанції на постанову Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 як на підставу для зміни порядку та строку розрахунків, оскільки це суперечить умовам договору, принципу обов`язковості виконання договірних зобов`язань. Не погоджується заявник і з висновком господарського суду про зменшення пені на 90%, оскільки вважає, що боржник належним чином не виконував свої зобов`язання щодо сплати суми основного боргу протягом тривалого терміну, а тому зменшення пені на 90% вважає незаконним та необґрунтованим. Крім того, заявник вважає, що в оскаржуваному рішенні у частині зменшення пені судом першої інстанції не ураховано жодного аргументу, доводу чи доказу позивача, не зазначив мотивів такого неврахування, чим порушив вимоги Господарського процесуального кодексу України, також не врахував інтереси позивача під час розгляду справи.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 поновлено Акціонерному товариству “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2020 у справі №922/3324/19. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2020 у справі №922/3324/19. Повідомлено учасників справи про призначення розгляду апеляційної скарги на 18.05.2020 о 10:00 годині. Встановлено учасникам справи строк до 30.04.2020 для подання відзивів на апеляційну скаргу з доказами його надсилання учасникам справи. Встановлено учасникам справи строк до 30.04.2020 для подання письмових заяв, клопотань тощо. Витребувано у учасників справи оригінали документів для огляду у судовому засіданні, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення і мають значення для справи; витяги з Єдиного держреєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на день розгляду апеляційної скарги.
13.04.2020 від відповідача до суду надійшов відзив (вх.№3463) на апеляційну скаргу, в якому наводить правову позицію, викладену Верховним Судом щодо підстав нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені за поставлений природний газ у порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256. Також відповідач вважає правомірним рішення суду першої інстанції у частині зменшення пені на 90% від її загального розміру.
У судове засідання 18.05.2020 представник заявника апеляційної скарги не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.04.2020 про відкриття апеляційного провадження, яку позивач отримав 13.04.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.62, том 2). Клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило.
Представник відповідача у судовому засідання проти вимог апеляційної скарги заперечував з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу. Просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, заслухавши представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
26.09.2017 між Публічним акціонерним товариством “НАК “Нафтогаз України” (постачальник) та Комунальним підприємством "Чугуївтепло" (споживач) укладений договір на постачання природного газу №1219/1718-ТЕ-32, відповідно до пунктів 1.1-1.4 якого постачальник зобов`язувався поставити споживачу у 2017-2018 роках  природний газ для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, у свою чергу споживач зобов`язався приймати  та оплачувати газ на умовах цього договору. Природний газ, що передається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений у пункті 2.1 цього договору, споживач визначає самостійно. За цим договором може бути поставлений природний газ власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711210000, ввезений ПАТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на митну територію України.
Пунктом 2.1 договору передбачено, що постачальник передає споживачу з 01.10.2017 по 31.03.2018 (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 9812 тис.куб. метрів, у тому числі по місяцях: жовтень 2017 - 952,0 тис. куб.м, листопад 2017 – 1448,0 тис. куб.м, грудень 2017 – 1822,0 тис. куб.м, січень 2018 – 2303,0 тис.куб.м, лютий 2018 -1837,0 тис.куб.м, березень 2018 -1450,0 тис.куб.м. 
Відповідно до пункту 3.1 договору постачальник передає споживачеві природний газ у його загальному потоці у разі передачі: -природного газу власного видобутку – у пунктах приймання-передачі природного газу від газовидобувних підприємств та/або з підземних сховищ до газотранспортної системи; - імпортованого природного газу- у пунктах приймання-передачі природного газу на газовимірювальних станціях, які перебувають на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі природного газу з підземних сховищ до газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
За умовами пункту 3.7 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.
Відповідно до пункту 3.8 договору споживач зобов`язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, постачальнику: - завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної в акті, за категоріями (у тому числі згідно з цим договором); - підписані та скріплені печаткою споживача два примірники актів приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.
Постачальник не пізніше десятого числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу один примірник оригіналу акту приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акта приймання-передачі природного газу постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого не підписання акта (пункт 3.9 договору).
Відповідно до пункту 5.2 договору ціна за 1000 куб.м газу за цим договором на дату укладання договору становить 4942,00 грн, крім того, податок на додану вартість - 20%. Усього до сплати разом з ПДВ - 5930,40 грн.
Згідно з пунктом 6.1 договору оплата отриманих обсягів газу здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3 цього договору укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 “Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій” спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.
Відповідно до пункту 8.2 договору, у редакції додаткової угоди №1 від 26.09.2017, у разі прострочення споживачем оплати, згідно з пунктом 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.  Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256".
Пунктом 12.1. договору у редакції додаткової угоди №2 від 26.09.2017, передбачено, що договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації газу з 01.10.2017 по 31.05.2018 (включно), а у частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення.
На виконання умов договору позивачем поставлено протягом жовтня 2017 року - квітня 2018 року, а відповідачем у свою чергу прийнято природний газ на загальну суму 48299751,41 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу (а.с.42-48, том 2).
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за спірним договором постачання природного газу, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд, зокрема, встановив, що відповідач своїх зобов`язань у частині своєчасної оплати за поставлений природний газ не виконав, чим порушив вимоги частини 2 ст.193 Господарського кодексу України, однак станом на 19.02.2020 відповідачем повністю погашено заборгованість у розмірі 11447415,04 грн, що підтверджується платіжними дорученням та виписками з поточного рахунку відповідача.
Керуючись пунктом 2 частини 1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закрив провадження у справі у частині позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 11447415,04 грн, оскільки між сторонами відсутній предмет спору.
Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.
          Частиною першою ст.216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
          За змістом ст.217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.
          Відповідно до частини 1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За неналежне виконання зобов`язань за спірним договором позивач заявив до стягнення з відповідача пеню у розмірі 1359817,39 грн, інфляційні витрати у розмірі 1559315,05 грн, 3% річних у розмірі 658779,43 грн.
Господарський суд зазначив, що оплата за поставлений природний газ проводилась у порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 на підставі нормативів перерахування коштів, прийнятими на підставі постанов НКРЕКП у відповідності до умов пункту 6.3 договору, а остаточний рахунок проводився на підставі постанови Кабінету міністрів України №256 від 04.03.2002, відповідно до положень абзацу 4 пункту 5, абзацу 13 пункту 6 (у редакції, чинній з 01.01.2018) якої усі учасники відкривають поточні рахунки зі спеціальним режимом використання і органах казначейства, з чим не погодився заявник апеляційної скарги, оскільки вважає, що це суперечить умовам договору, принципу обов`язковості виконання договірних зобов`язань.
Колегія суддів вважає доводи заявника апеляційної скарги помилковими, виходячи з такого. 

  Згідно з положеннями частин першої-третьої  статті 12 Господарського кодексу України  держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності.
Наведене регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2002 №256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету".
Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений названими Порядками, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня отриманих пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).
Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонам на підставі укладених між ними договорів.
Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. 
Отже, на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти, як то  постанова Кабінету Міністрів України від 04.02.2002 №256.
Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.
Аналогічний правовий висновок, викладений у  постанові  Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18.
З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06.08.2019  у справі № 922/3223/18, від 19.09.2019 у справі №922/3635/18 та від 04.12.2019 у справі № 910/1827/19, господарським судом правильно встановлено, що кошти у вигляді субвенцій з Державного бюджету на загальну суму 21676367,06 грн, що перераховані позивачу після 01.01.2018, сплачені відповідачем у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, про що свідчать: платіжні доручення, довідка по операціям за договором №1219/1718-ТЕ-32 та розрахунок штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних за спірним договором. 
Отже, оплата за поставлений природний газ у спірному періоді проведена відповідачем за рахунок коштів, що виділялись у вигляді субвенцій на оплату пільг та житлових субсидій населенню щодо послуг з теплопостачання згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з Державного бюджету, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256. Отже, для застосування штрафних санкцій, зокрема, пені, передбаченої пунктом 8.2 договору та наслідків порушення грошових зобов`язань, встановлених частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256. 
Суд першої інстанції, з`ясувавши, що розрахунки між сторонами спірного договору здійснювались за період жовтень 2017 року по лютий 2018 у порядку, визначеному, постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 та коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача виключно з рахунку зі спеціальним режимом використання у відповідності до частини 1 пункту 6.3 договору, дійшов висновку про те, що у позивача відсутні правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних, інфляційних втрат та пені за період з жовтня 2017 року по лютий 2018 року, а тому обґрунтовано відмовив у стягненні інфляційних втрат у розмірі 571782,94 грн, 3% річних у розмірі 305758,90 грн та пені у розмірі 567413,87 грн, нарахованих за вказаний період на суми зобов`язань за отриманий природний газ відповідачем, що були оплачені у відповідності до порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256 та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217.
Щодо посилання заявника апеляційної скарги на висновок Верховного Суду у постанові від 22.11.2019 у справі №916/2286/18 про застосування Порядку, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, колегія суддів зазначає, що зазначене судове рішення прийнято за іншої фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених судами у таких справах, і за інших поданих сторонами та оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято відповідне судове рішення. 
Стосовно задоволення судом першої інстанції клопотання відповідача про зменшення на 90% суми пені у розмірі 792403,52 грн за період з березня по квітень 2018 року, що також оскаржується позивачем, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Правовий аналіз вказаних положень законодавства дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд.
Встановлення конкретного розміру зменшення за умов наявності підстав для його застосування є дискреційним повноваженням суду, який застосовує таке зменшення - діюче законодавство не містить норми, яка б визначала конкретну формулу для визначення розміру відсотку зменшення, що зумовлює використання судом загальних принципів, визначених, зокрема, у  статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Заявник апеляційної скарги вважає, що боржник належним чином не виконував свої зобов`язання щодо сплати суми основного боргу протягом тривалого терміну, а тому зменшення пені на 90% вважає незаконним та необґрунтованим. Крім того, заявник вважає, що в оскаржуваному рішенні у частині зменшення пені судом першої інстанції не ураховано жодного аргументу, доводу чи доказу позивача, не зазначив мотивів такого неврахування, чим порушив вимоги Господарського процесуального кодексу України, також не урахував інтереси позивача під час розгляду справи.
Колегія суддів не погоджується з такими твердженнями заявника апеляційної скарги.
Як свідчать матеріали справи, відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів, у тому числі населення та державних органів у теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. 
Складна економічна ситуація на підприємстві, яка виникла у зв`язку зі збитковістю послуг з теплопостачання, підтверджується фінансовими звітами відповідача (баланси, звіти про фінансові результати діяльності) (а.с.123-130, том 1), що обґрунтовано узято до уваги судом першої інстанції при вирішенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені.
Однією з причин тяжкого економічного стану відповідача є дефіцит коштів, пов`язаний з хронічними неплатежами, в основному, з боку населення за спожиті послуги. Заборгованість населення за комунальні послуги у відповідності до інформації про нарахування, надходження та заборгованість за теплову енергію по підприємству по теплопостачанню становить 20649895,28 грн, що підтверджується матеріалами справи.
Крім того, заборгованість населення перед відповідачем виникла з підстав, що не залежать від волі відповідача, зокрема, норми частини 7 ст.52 Закону України “Про виконавче провадження” у старій редакції та пункту 7 ст.48 Закону України “Про виконавче провадження” у редакції, чинній з 02.06.2016) захищають споживачів (фізичних осіб) від примусового стягнення, у тому числі від стягнення заборгованості за комунальні послуги, однак не передбачають компенсації надавачам комунальних послуг, що призводить до збитків комунальним підприємствам, яким є відповідач. Субвенції, які надаються державою, не мають постійного чинного правового механізму з компенсації витрат з різниці у тарифах на теплову енергію, тому виплата такої компенсації та строки виплати у повній мірі залежать від своєчасного внесення законодавчим органом таких витрат до Закону України "Про Державний бюджет на кожний рік"; від фінансування в даному бюджетному році у повному обсязі цих витрат згідно з витратами, передбаченими Законом України "Про Державний бюджет"; від строку виконання виконавчими органами влади обов`язків по перерахуванню отримувача закладених витрат бюджету у вигляді субвенцій. Обсяг заборгованості з різниці в тарифах за надані послуги з теплопостачання склав суму 21427575 грн, яку держава повинна компенсувати відповідачу.
Суд апеляційної інстанції також ураховує правову позицію Конституційного Суду України, зазначену у рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сума штрафних санкцій, яка покладається на відповідача позивачем є надмірно великою, а суми пені, 3% річних та інфляційні витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача мають компенсувати усі негативні наслідки затримки розрахунку з боку відповідача.
Згідно з частинами 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
З урахуванням наданих відповідачем доказів, ступеню виконання відповідачем зобов`язань за договором, причин несвоєчасного виконання зобов`язання, з огляду на постачання відповідачем теплової енергії саме населенню, суд першої інстанції обґрунтовано зменшив пеню на 90%.
Колегія суддів також зазначає, що при вирішенні спору інтереси позивача також ураховані, зокрема, боржник не звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов`язань, у даному випадку йдеться лише про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню. 
Тому доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції інтересів позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки дії відповідача щодо несвоєчасного виконання взятих на себе зобов`язань за спірним договором не мали негативних наслідків у вигляді збитків, оскільки АТ «НАК «Нафтогаз України» не надало доказів того, що є збитковим підприємством, а тому, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, вважає обґрунтованими підстави, наведені відповідачем у клопотанні про зменшення розміру пені.
Відтак, господарський суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги у частині стягнення пені у розмірі 79240,35 грн, 3% річних у розмірі 353020,53 грн, інфляційних втрат у розмірі 987532,11 грн.
Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не порушено і норми процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, що у відповідності до вимог ст.277 Господарського процесуального кодексу України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового. 
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження у ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції у повній мірі з`ясовані та правильно оцінені обставини у справі та прийняте ним рішення (в оскаржуваній частині) є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не убачає. 
Керуючись статтями 254, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, –
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення. 
Рішення господарського суду Харківської області від 19.02.2020 у справі №922/3324/19 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28.05.2020. 

Головуючий суддя                                                                    О.А. Пуль

Суддя                                                                                           Я.О. Білоусова 

Суддя                                                                                           О.В. Шевель