КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                        ПОСТАНОВА
                                                  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
Справа №  382/1219/18  Головуючий у суді першої інстанції: Кисіль О.А.
Апеляційне провадження № : 22-ц/824/5004/2020 Доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
15 травня 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
Головуючого судді                                      Гаращенка Д.Р.
суддів                                                            Невідомої Т.О., Пікуль А.А.
розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП,
ВСТАНОВИЛА:
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП.
20 березня 2019 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, та остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду, заподіяну в наслідок ДТП, в розмірі 67 580,68 грн., з ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. Судові витрати покласти на відповідачів.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 31 травня 2018 року сталося ДТП  за участю автомобіля Ford Focus д.н. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля МАN д.н. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_2 під керуванням ОСОБА_3 
В наслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Постановою Яготинського районного суду Київської області від 15 червня 2018 року відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у ДТП.
Також висновком експертного дослідження № 6/10 від 01 жовтня 2018 року було          встановлено, що ОСОБА_3 порушив вимоги п. 12.3 ПДР, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням ДТП від 31 травня 2018 року. 
Згідно зі Звітом про оцінку майна № 2-10 від 10 липня 2018 року сума матеріального збитку завданого позивачу внаслідок ДТП складає 117 580, 68 грн.
Страхова Компанія ПАТ «УПСК» яка є страхувальником автомобіля  MAN НОМЕР_2 визнала дане ДТП страховим випадком і виплатила ОСОБА_1 50 000 грн., згідно з довідкою від 11 липня 2018 року.
Позивач просила стягнути з ОСОБА_2 решту суми матеріального збитку в розмірі 67 580,68 грн., а з ОСОБА_3 суму моральної шкоди заподіяної в результаті ДТП в розмірі 25 000 грн.
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 05 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , 3 лютого 2020 року направила апеляційну скаргу. 
В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що внаслідок ДТП, що сталося  31 травня 2018 року за участю автомобіля МАN д.н.  НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_2 під керуванням ОСОБА_3 та Ford Focus д.н. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 під керуванням ОСОБА_4 , було пошкоджено належний її автомобіль.
Згідно зі звітом про оцінку майна № 2 - 10 від 10 липня 2018 року матеріальний збиток в результаті пошкодження автомобіля Ford Focus д.н. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП складає 117 580, 68 грн. 
Страхова Компанія ПАТ «УПСК» страхувальник автомобіля MAN НОМЕР_2 визнала ДТП страховим випадком і виплатила ОСОБА_1 50 000 грн. страхового відшкодування згідно з довідкою від 11 липня 2018 року.
Апелянт не погоджується з висновком суду про відсутність підстав для стягнення решти суми матеріальної шкоди в розмірі 67 580,68 грн. з власника транспортного засобу - ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 отримала тільки 50 000 грн. страхового відшкодування.
На підтвердження доводів апеляційної скарги посилалась на ст.ст. 1187, 1188,  1194 ЦК України.
Зазначила, що суд першої інстанції не дав належної оцінки  висновку експертного дослідження та не взяв до уваги порушення відповідачем ОСОБА_5 правил дорожнього руху.
Також суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, допустив неповноту у з'ясуванні обставин щодо встановлення вини відповідача ОСОБА_3 .  
Суд першої інстанції порушив положення ст. 22, 1194 ЦК України оскільки позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 67 580,68 грн. з власника транспортного засобу, не зважаючи на отримане страхове відшкодування сума якого була менше ніж сума фактичного розміру збитків.
Також апелянт зазначила, що судом першої інстанції було дано невірну оцінку правовідносинами, що виникли між страховою компанією та позивачем.
Зазначила про неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/9029/17від 27.04.2018 року.     
Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
05 травня 2020 року адвокат Круглий В.В. представник ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заперечував проти апеляційної скарги, вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, такими, що ґрунтуються на довільному трактуванні законів апелянтом, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. 
Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до  ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2018 року сталося ДТП  за участю автомобіля Ford Focus д.н. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля МАN д.н. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_2 під керуванням ОСОБА_3  
В наслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Згідно з Постановою Яготинського районного суду Київської області від 15 червня 2018  року винним у ДТП визнано водія автомобіля МАN д.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 13).
Відповідно до Звіту про оцінку майна № 2-10 від 10 липня 2018 року (т. 1 а.с. 14-49) розмір матеріального збитку заподіяного автомобілю Ford Focus д.н. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2018 року складає 117 580,68 грн. 
Згідно з копією Поліса № АК/8529095 від 21.03.2018р. (т. 1 а.с. 81, 109, т. 2 а.с. 88) автомобіль MAN 14.224 державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент ДТП, був застрахований до обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», з лімітом відповідальності на одного потерпілого - 200 000,00 грн., за шкоду заподіяну майна - 100 000,00 грн., розмір франшизи - 0, 00 грн.
01 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із заявою про страхове відшкодування (т.1 а.с. 96).
ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» визнала ДТП страховим випадком і 23 червня 2018 року виплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн. 00 коп. шляхом перерахування коштів на її рахунок, що підтверджується довідкою АТ КБ "ПРИВАТБАНК" від 11 липня 2018 року (т.1 а.с. 52).
Сума страхового відшкодування між ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_6 було узгоджена протоколом від 15 червня 2018 року, підписаного сторонами (т. 1 а.с. 97).
Судом першої інстанції встановлено, що Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2018 року було скасовано постанову Яготинського районного суду Київської області від 15.06.2018 про визнання ОСОБА_3 винним у ДТП за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП, провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в його діях ОСОБА_5 складу правопорушення (т.2 а.с. 37-43, 78-81)
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції посилаючись на зазначену постанову про закриття провадження про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ст. 124 КУпАП, зазначив про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_3 відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди.
А оскільки позивач узгодила та отримала з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» суму страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн., яка була затверджена сторонами відповідним протоколом, яка є менше застрахованого ліміту відповідальності, то вимоги до ОСОБА_2 також не підлягають задоволенню.   
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.  
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає зазначеній нормі процесуального закону.
Матеріалами справи встановлено, що автомобіль MAN 14.224 державний номерний знак НОМЕР_2 , на момент ДТП, був застрахований до обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», з лімітом відповідальності на одного потерпілого - 200 000,00 грн., за шкоду заподіяну майна - 100 000,00 грн., що підтверджується Полісом № АК/8529095 від 21.03.2018р. (т. 1 а.с. 81, 109, т. 2 а.с. 88).
23 червня 2018 року ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» здійснила виплату страхового відшкодування позивачу ОСОБА_1 в розмірі 50 000 грн. 00 коп. (т.1 а.с. 52).
Позовних вимог до страхової компанії позивач не заявляла, що свідчить про відсутність з боку позивача спору зі страховиком щодо суми страхового відшкодування та погодження нею суми страхової виплати в межах встановленого полісом ліміту.   
Колегія суддів вважає, що рішення позивача по отриманню від страховика страхового відшкодування, в двічі меншому розмірі, ніж ліміт застрахованої відповідальності відповідачів встановлений страховим полісом, було свідомім.  
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у Постанові від 04 липня 2018 року № 14-176 цс18, Верховний Суд відступив від висновку Верховного Суду України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування мав право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. 
Верховний Суд прийшов до висновку, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. 
Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Відтак з врахуванням вимог ст.1194 ЦК України, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. 
В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Об`єданої палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року, підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.
Частиною першою статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдане шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Згідно з пунктом 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.
 Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
 Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2018 року було встановлено відсутність в результаті ДТП, в діях ОСОБА_5 , складу адміністративного правопорушення. ( т. 2 а.с. 37-41)
Судом встановлена недоведеність порушень ОСОБА_3 вимог п.п. 12.1.,13.1. ПДР України, які б перебували у причинному зв`язку з настанням ДТП 
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що вина ОСОБА_3 в скоєні ДТП підтверджується висновком експертного дослідження № 6/1 від 01 жовтня 2018 року і наявні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки вина особи може бути встановлена тільки судом, що підтверджується Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2018 року про закриття провадження у справі про адміністративнне правопорушення відносно ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про наявність підстав для стягнення решти суми матеріальної шкоди в розмірі 67 580,68 грн. з власника транспортного засобу - ОСОБА_2 як володільця джерела підвищеної небезпеки.
Згідно з Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки`п. 4  було роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
 Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). 
В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч).
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Судом першої інстанції встановлено, що керуванням автомобіля під час ДТП здійснював ОСОБА_3 .
Позовних вимог до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків позивачем не заявлялось. А тому колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_3 . 
Також колегія суддів зазначає, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, то підстави для стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 , враховуючи Постанову Київського апеляційного суду  від 22 лютого 2018 року,  відсутні.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/9029/17від 27.04.2018 року з наступних підстав.
Колегія суддів вважає, що зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду не може бути застосований у даній справі, оскільки при розгляді справи № 910/9029/17 була встановлена вина водія транспортного засобу який перебував у певних трудових відносинах з підприємством яке є джерелом підвищеної небезпеки.       
Як вже зазначалось особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Яготинського районного суду Київської області залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                             Д.Р. Гаращенко

            Судді                                                                                                         Т.О. Невідома

                                                                                                                   А.А. Пікуль