ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року	Львів	Справа № 300/2247/19 пров. № А/857/2984/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року в справі №300/2247/19 (суддя Кафарський В.В., м. Івано-Франківськ) за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року громадянин Сирійської Арабської Республіки Мослем ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просив: а) визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №39-19 від 25 лютого 2019 року про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
б) зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимого чинного законодавства.
Рішенням від 27 січня 2020 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.
Визнати неправомірним та скасував рішення від 25.02.2019 про відмову у визнанні громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 25.02.2019 за №39-19.
В задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України  подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не достатньо дослідив обставини справи. Так, причиною неможливості повернення до Сирії позивач зазначив військову ситуацію у країні, яка склалася після його виїзду до України? та небажання проходити військову службу, оскільки він не хоче воювати та вбивати людей. 
Крім того, під час співбесіди 31.07.2018 щодо причин неможливості повернення на батьківщину ОСОБА_1 зазначив, що у Сирії переслідують курдів, а він є курдом за національністю, та його родичів у Сирії немає.
Проте апелянт вважає, що позивач не навів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Натомість ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання особі додаткового захисту в України, беручи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.
Відтак, відповідач вважає рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, законним та обґрунтованим.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Представник позивача Максимов А.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.
Громадянин Сирійської Арабської Республіки Мослем ОСОБА_1 народився в місті Алеппо, Сирійської Арабської Республіки, за релігійним переконанням - не віруючий, за національністю - курд, неодружений, дітей не має. Рідна мова - курдська , володіє арабською, англійською, російською і українською мовами.
Позивач виготовив паспорт серії № НОМЕР_1 , виданий Сирійською Арабською Республікою 09.10.2011 з терміном дії до 08.10.2013, отримав 14.11.2011 студентську візу серії У №005280300 на навчання в Україні.
16.11.2011 позивач вперше прилетів в Україну літаком у місто Одеса з метою навчання. 31.05.2012 отримав свідоцтво, видане Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України серії НОМЕР_4 про те, що ОСОБА_1 закінчив підготовче відділення для іноземних громадян Одеської національної академії харчових технологій, де вивчав російську мову. Після цього заявник поступив на навчання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу та здобув кваліфікацію магістра по видобуванню нафти і газу, отримав 28.02.2018 диплом магістра серії НОМЕР_5 .
Заявник був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_6 , виданою 01.08.2016, з терміном дії до 01.04.2018.
Перебуваючи на території України, позивач з 2011 року до Сирії не їздив. У 2013 році та 2014 році позивач відвідував своїх родичів у Туреччині. Після цього територію України не залишав. Систематично продовжував термін перебування в ГУДМС України в Івано-Франківській області. Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних управлінь ДМС України не звертався, що підтверджується протоколом співбесіди №1 від 31.07.2018 (а.с. 124-130).
11.07.2018 позивач звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій стверджує, що на даний момент він не може повернутися до країни свого походження - Сирійської Арабської Республіки через війну, оскільки в разі повернення його затримають на кордоні та заберуть до армії, крім цього, він планує ще продовжити навчання в Україні.
Рішенням ДМС України від 25.02.2019 за №39-19, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 і 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні та  відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 106).
06.03.2019 позивача було повідомлено про прийняте відповідачем рішення від 25.02.2019 за №39-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 22).
ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням ДМС України, оскаржив його до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував інформацію, повідомлену позивачем в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. та протоколах співбесід, не врахував поточної та актуальної інформації щодо ситуації в Сирійській Арабській Республіці й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
За приписами частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого  самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень  та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано  Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI  (далі також -  Закон №3671-VI  у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 1 Закону № 3671-VI  біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Абзац п`ятий частини першої статті 6 вказує, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Частиною першою статті 5 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У частині п`ятій статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною одинадцятою  статті 9 Закону № 3671-VI  передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону З№ 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі також - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Пунктом п`ятим статті 4 Директиву Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 визначено, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Тобто,  залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, проаналізувавши положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», Позицію Управління Верховного комісара ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців», у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи свою заяву неможливістю повернення на батьківщину через громадянську війну в Сирії. При цьому з матеріалів особової справи позивача слідує, що він є військовозобов`язаним, проте воювати не бажає.
Суд також встановив, що підставою виїзду позивача з країни постійного проживання до України у 2011 році стало бажання отримати вищу освіту. На момент виїзду позивача з території Сирії вже проводилися масові демонстрації, що передували громадянській війні.
Також, під час співбесіди 31.07.2018 щодо причин неможливості повернення на Батьківщину, позивач зазначив, що в Сирії переслідують курдів, а він за національністю - курд, та його родичів у Сирії немає. 
Щодо обставин побоювання ОСОБА_1 з приводу переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову, колегія суддів погоджується, що такі самі по собі не є обґрунтованими, а факт розбіжності позиції особи з офіційною позицією уряду своєї країни не є достатньою підставою для обґрунтування політичного характеру конкретної військової акції.
Проте суд першої інстанції підставно врахував, що оцінка побоювань обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним становищем у країні.
Вказана позицію неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.03.2019 у справі №815/1000/17, від 31.10.2018 у справі №826/14671/16, від 14.03.2018 у справі №813/901/16.
Разом з тим, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. 
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника (пункт 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні»).
Як встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву, серед іншого, неможливістю повернення на батьківщину через громадянську війну в Сирії. До того ж, обґрунтовано зазначив, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становила ризик для людини, яку висилають в цю країну.
Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення позиція Управління Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН), висловлена у Рекомендаціях по питанню міжнародного захисту відносно осіб, які покинули Сирійську Арабську Республіку (Редакція V) за листопад 2017, полягала в тому, що з урахуванням переважаючих в Сирії умов, зокрема з урахуванням різноманіття і складності конфліктів, нестабільності ситуації з безпекою, повідомлень про високий рівень порушень прав людини і зловживань у цій галузі, глибоко укорінених підозр щодо осіб іншого походження або іншої власності, УВКБ ООН не вважає, що державам доцільно відмовляти в міжнародному захисті особам з Сирії на підставі альтернативи втечі або переміщення всередині країни.
Крім того, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, у повній мірі проаналізував з різних джерел загальновідому інформацію про країну походження позивача, що  на підставі ч.3 ст.78 КАС України не потребує доказування. 
Зокрема, станом на час прийняття оскаржуваного рішення (25.02.2019), ситуація в Сирії була наступною:
- 30.01.2019: https://news.un.org/ru/story/2019/01/1348162 - згідно даних координатора надзвичайної допомоги ООН і заступника Генсека з гуманітарних питань Марка Локок люди опиняються на вулиці під снігом і крижаним дощем, мільйони живуть в напівзруйнованих війною будівлях без електрики і тепла;
- 28.02.2019: https://news.un.org/ru/story/2019/02/1350002 - згідно даних Гейр Педерсен , Спеціального посланника Генерального секретаря ООН по Сирії, конфлікт в Сирії ще дуже далекий від завершення - значні території як і раніше непідконтрольні уряду; ІГІЛ, за його словами, може відродитися. Близько половини жителів країни змушені були покинути свої будинки. 80 відсотків сирійців живуть за межею бідності, 12 мільйонів потребують гуманітарної допомоги;
- 11.04.2019: https://news.un.org/ru/story/2019/04/1352991 - відповідно до даних старшого гуманітарного радника Спеціального посла ООН по Сирії Наджат Рочді конфлікт в Сирії триває вже дев`ятий рік і сирійці, як і раніше, потребують гуманітарної допомоги, в окремих районах тривають бойові дії, а в провінції Ідліб існує ймовірність ескалації конфлікту, що може привести до катастрофічних гуманітарних наслідків. З лютого свої будинки залишили 106 тисяч осіб, 190 осіб було вбито в результаті ескалації бойових дій;
- 08.01.2020: https://free-news.su/voennye-konflikty/42003-svodka-siriya-08yanvarya20 - на південному заході Алеппо знову спалахнули зіткнення між Сирійською арабської армією і бойовиками незаконних збройних формувань. Артилерія ВС САР завдала удару по позиціях джихадистів в околицях населеного пункту Заммар. Тим часом до лінії фронту продовжують прибувати підкріплення зі складу 4-ї танкової дивізії. Помічено велику кількість танків і ракетних установок «Голан-1000». Перекинуті підрозділи ЗС САР розгортаються в західних районах Алеппо, навпроти оборони джихадистів в кварталі «Аз-Захраа» і науково-дослідному комплексі.
- 16.01.2020: https://www.rbc.ua/ukr/news/sirii-obstrelyali-raketami-zhiloy-kvartal-1579202791.html - в Алеппо (Сирія) в результаті ракетного обстрілу загинули 6 людей, 15 отримали поранення. Про це повідомляє РБК-Україна з посиланням на SANA. Повідомляється, що всі поранені були доставлені в лікарню «Ар-Разі» для отримання необхідного лікування.
Останні повідомлення спростовують покликання апелянта на те, що чимало районів перебувають під контролем сирійської армії, в тому числі і місто Алеппо, вихідцем якого є позивач.
Отже, наведена інформація по країні походження позивача вказує на факт існування невибіркової загрози життю та здоров`ю людей під час внутрішнього збройного конфлікту в Сирії, а також підтверджує ту обставину, що такий конфлікт  є всеохоплюючим.
Ситуація у країні Сирії неодноразово досліджувалася Верховним Судом у своїй практиці, зокрема, у постановах від 25 липня 2019 року у справі № 815/7180/16, від 27 грудня 2019 року у справі № 820/4137/16.
Також, ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджуються факти того, що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрози життю, безпеці чи свободі позивача.
При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним, й таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в особи на момент її звернення за захистом.
Зазначений висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 17.03.2020, справа №803/20/17.
При цьому, суд першої інстанції встановив помилковість покликань відповідача на те, що позивач виїхав із Сирії в Україну ще до початку конфлікту, оскільки збройний конфлікт в Сирії розпочався 15.03.2011, що підтверджується інформацією по країні походження (https://uk.wikipedia.org/wiki/Громадянська_війна_в_Сирії), а позивач приїхав до України 16.11.2011.
Разом з тим, звертаючись в Україні за захистом, позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні, які, в свою чергу, відповідач не визнав неправдоподібними або такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача.
Проте, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Доводи та аргументи ДМС України зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції  нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.          
Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року в справі №300/2247/19 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 21.05.2020.