Ухвала
Іменем України
 
24 березня 2020 року
м. Київ
справа № 552/1772/18
провадження № 51-967ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого          ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року щодо ОСОБА_5 
встановив:
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2019 року засуджено
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку 
м. Києва та мешканку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
-                      за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 
5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на
3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільненовід відбування основного покарання з випробовуванням та встановленням іспитового строку на 3 роки.
Як встановив суд, 27 листопада 2017 року о 14.35 год ОСОБА_5 керуючи автомобілем марки HYNDAI SONATA д.н.з. НОМЕР_1 , який належав                   ОСОБА_6 , під час руху на вул. Соборності у напрямку вул. Сінна у                         м. Полтаві, під час виконання маневру розвороту, в порушення вимог п.10.1, 18.1 Правил дорожнього руху, не переконавшись перед початком руху, перестроюванням та будь якою зміною напрямку руху, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшила швидкості руху, не зупинилась, та скоїла наїзд на ОСОБА_7 , внаслідок чого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження та помер.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року вирок Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2019 року щодо 
ОСОБА_5 залишено без змін.
Не погодившись з постановленими щодо ОСОБА_5 судовими рішенням потерпілий ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанцій у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме звільнення засудженої від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженій через м`якість. Так, на думку потерпілого                                 ОСОБА_4 , звільняючи ОСОБА_5 від відбування основаного покарання у виді позбавлення волі на підставі ст. 75 КК, судами не враховано тяжкість та ступінь суспільної небезпеки, наслідки вчиненого кримінального правопорушення. Крім того, на думку потерпілого, суд безпідставно визнав за обставину, яка пом`якшує покарання – щире каяття. Апеляційний суд, всупереч вимогам 
ст. 419 КПК, належним чином не відповів на наведені в апеляційній скарзі доводи та свого рішення про залишення вироку суду першої інстанції без зміни – не мотивував.  
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого 
ч. 2 ст. 286 КК, у касаційній скарзі не оспорюються, а тому касаційним судом не перевіряються.
Разом з тим, доводи касаційної скарги потерпілого ОСОБА_4 щодо безпідставного звільнення засудженої  ОСОБА_5 від призначеного основного покарання відповідно до ст. 75 КК, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі через м`якість, колегія суддів вважає неспроможними.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження
за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Як вбачається зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій, призначаючи ОСОБА_5 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК, суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався.                    При цьому суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який вчинений з необережності,  особу ОСОБА_5 , яка раніше не судима, позитивно характеризується, має на утриманні неповнолітню дитину, допомагає хворому батьку та частково відшкодувала завдану шкоду. Крім того, судом взято до уваги й наявний висновок органу пробації, згідно якого можливе виправлення ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі через низький ризик вчинення засудженою повторного кримінального правопорушення та низький ризик для суспільства. 
Обставинами, що пом`якшують покарання, згідно ст. 66 КК, судом визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. При цьому,                                відповідно до ст. 67 КК, судом не встановлено обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 .
Доводи потерпілого ОСОБА_4 про те, що суд безпідставно визнав за обставину, яка пом`якшує покарання – щире каяття засудженої ОСОБА_5 є безпідставними, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та свого підтвердження не знайшли.
Як зазначив у своєму рішенні суд апеляційної інстанції, засуджена ОСОБА_5 неодноразово, зокрема і під час апеляційного розгляду, висловлювала жаль з приводу наслідків вчиненого нею кримінального правопорушення, просила пробачення у потерпілого, добровільно відшкодувала ОСОБА_4 70 000 грн та намагалась відшкодувати більше, але потерпілий не виявив бажання отримувати направлені нею кошти.  
Врахувавши всі вказані обставини, особу засудженої ОСОБА_5 , вчинення злочину з необережності, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо можливості звільнення ОСОБА_5 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК. Таке рішення, на думку суддів касаційного суду, є справедливим, а призначене ОСОБА_5 покарання зі звільненням від його відбування, відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам.
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло б за собою невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої через м`якість, колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо 
ОСОБА_5 , дотримався вимог кримінального процесуального закону, належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційних скаргах, дав на них змістовні і вичерпні відповіді, а ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги 
та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, враховуючи, що з касаційної скарги
та копій оскаржених судових рішень вбачається, що підстави для задоволення скарги відсутні, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити
у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави 
від 20 лютого 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року щодо  ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1 	           ОСОБА_8         	ОСОБА_3