ДОДАТКОВА 
ПОСТАНОВА

17 березня 2020 року 
Київ
справа №134/87/16-а
адміністративне провадження №К/9901/29854/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі №134/87/16-а
за позовом ОСОБА_1 
до Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :
У січні 2016 року ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі також - відповідач), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: 
визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у відновленні виплати пенсії за вислугу років; 
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області відновити йому виплату пенсії за вислугу років довічно, яка призначена з 1 квітня 2011 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ) та виплатити йому не отриманий розмір пенсії за період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року в загальній сумі 90144 грн;
стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в загальній сумі 987,29 грн з нарахуванням подальших втрат доходів до часу виплати компенсації.
Постановою Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови позивачу у відновленні виплати пенсії за вислугу років. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області відновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років довічно, яка призначена з 1 квітня 2011 року відповідно до Закону №2262-ХІІ, та виплатити ОСОБА_1 неотриманий розмір пенсії за період з 20 липня 2015 року по 31 грудня 2016 року. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в загальній сумі 394 (триста дев`яносто чотири) гривні 90 копійок з вирахуванням подальших втрат доходів до часу виплати компенсації. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн 20 коп. В решті позовних вимог відмовлено.
Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2017 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задоволено. Постанову Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2017 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Крижопільського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2017 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2017 року скасовано. Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме: визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_1 у відновленні виплати пенсії за вислугу років; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області відновити ОСОБА_1 виплату пенсії за вислугу років довічно, яка призначена з 1 квітня 2011 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ та виплатити йому неотриманий розмір пенсії за період з 1 червня по 31 грудня 2015 року та з 20 по 31 грудня 2016 року; в решті позову відмовлено.
20 лютого 2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення, оскільки Верховним Судом при прийнятті рішення не вирішено питання про стягнення на його користь судових витрат.
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року справу №134/87/16-а витребувано з Крижопільського районного суду Вінницької області, а ухвалою від 16 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Перевіривши доводи заяви ОСОБА_1 щодо ухвалення додаткового рішення, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до частини другої статті 252 КАС України заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення .
За приписами частини першої статті 139 КАС України суд при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною третьою статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був сплачений судовий збір у сумі 1191 гривня 20 копійок (до суду першої інстанції в розмірі 551 гривня 20 копійок, що підтверджується квитанцією №17 від 20 січня 2016 року, до суду касаційної інстанції в розмірі 696 гривень, що підтверджується квитанцією №52 від 25 квітня 2017 року).
Верховний Суд у цій справі, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалив нове рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача та не вирішив питання про розподіл судових витрат, у зв`язку із цим колегія суддів вважає, що є підстави для ухвалення додаткової постанови про розподіл судових витрат. 
Враховуючи вищезазначене, судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору з урахуванням вимог частини третьої статті 139 КАС України мають бути присуджені на його користь в частині (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог), а саме у розмірі 595 гривень 60 копійок.
Керуючись статтями 139, 252, 345, 359 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат задовольнити частково.
Прийняти додаткову постанову у справі №134/87/16-а.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (адреса: 21100, Вінницька область, м. Вінниця, Хмельницьке Шосе, 7, РНОКПП 13322403) у розмірі 595 (п`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 60 копійок.
Додаткова постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                 Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                          І.В. Желєзний 
                                                                                          Н.В. Коваленко