Дата документу 05.06.2020 Справа № 319/193/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/1826/20                                        Головуючий у 1-й інстанції: Горбачов Ю.М.
Є.У.№ 319/193/16-ц                                                Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2020 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
Головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В., 
розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 15 вересня 2016 року, 
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі – Банк ) звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором ZPBRSE00001170, за умовами якого позичальнику було надано кредит на суму 10 000 грн. зі сплатою 24% річних на суму залишку заборгованості. Посилаючись на те, що позичальник свої зобов`язання не виконав, станом на 18.01.2016 має заборгованість у розмірі 89 958,14 грн., із яких: 6 595,09 грн. – заборгованість за кредитом; 47 300,50 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 35 012,55 грн. – заборгованість за пенею; 1050 грн. – заборгованість по комісії, просив про задоволення позову. 
Заочним  рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 15 вересня 2016 року позов задоволено. 
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 89 958,14 грн., та суму судового збору у розмірі 1 378 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач має заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню на користь банку в порядку ст.ст.526, 1054 ЦК України.
Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 16 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_1 зазначає, що справу розглянуто за його відсутності, він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, оскільки повістку про виклик до суду він отримав за два дні до судового засідання, що позбавило його можливості заявити про застосування строків позовної давності. Кредитний договір укладався на строк до 2009 року, а отже банк пропустив строк позовної давності. 
В порядку статті 360 ЦПК України, представник АТ КБ «Приватбанк» надав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що з апеляційною скаргою ОСОБА_1 не погоджується, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, законних підстав для його скасування немає. Відповідач був обізнаний про наявність судового спору, заявляв клопотання про відкладення розгляду справи, а отже мав реальну можливість подати заяву про застосування строків позовної давності у суді першої інстанції, проте таким своїм правом не скористався. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті  369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд  здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
За змістом ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Частинами1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Задовольняючи позов АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим та доведеним доказами, які були надані позивачем та містяться в матеріалах справи, розмір заборгованості відповідачем не оспорювався.
Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов із порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Встановлено, що 21 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір ZPBRSE00001170, згідно якому позивач надав відповідачеві кредит у розмірі 10 000 грн. на придбання побутової техніки зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості, сплатою винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,50% від суми кредиту зі строком повернення до 21грудня 2009 року (а.с.7-10).
За умовами договору погашення кредиту здійснюється щомісячними платежами у строк з 16 по 23 число кожного місяця (п.п.1.2, 4.1 договору). При порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 8,30% на місяць, нараховані на суму непогашеної заборгованості за кредитом (а.с.9).
При порушенні позичальником будь-яких зобов`язань за кредитом Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу але не менше 1 грн. за кожний день прострочення. 
Позичальник умови кредитного договору виконував неналежним чином, щомісячні платежі вносив не регулярно, останній платіж на погашення кредиту здійснив  29.08.2008, станом на 18.01.2016 має борг на суму 89 958,14 грн., із яких: 6 595,09 грн. – заборгованість за кредитом; 47 300,50 грн. – заборгованість за відсотками користування кредитом; 35 012,55 грн. – заборгованість за пенею; 1050 грн. – заборгованість по комісії (а.с. 5-6). 
Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що на підставі ст.1050 ЦК України з відповідача на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, розмір якої відповідно до наданого позивачем розрахунку становить 6595,09 грн., суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні вимог Банку щодо стягнення інших складових заборгованості. 
Як вбачається із позовних вимог Банку, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме: заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, пенею, нарахованими, у тому числі, після спливу передбаченого договором строку кредитування.
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін – календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. 
Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 21 грудня 2006 року сторони уклали кредитно-заставний договір, за умовами якого відповідач отримав у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 10 000 грн. на придбання побутової техніки зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмір 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а у випадку порушення строків внесення щомісячного платежу – 8,30% на місяць на суму непогашеної в строк заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту до 21 грудня 2009 року. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві з 16 до 23 число кожного місяця кошти у відповідності до графіка, викладеного у п.1.2 договору по 544, 08 грн. щомісячно. Отже, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів, комісії є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.
Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами з кінцевим терміном повернення до 21 грудня 2009 року.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. 
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відтак, у межах строку кредитування до 21 грудня 2009 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 23 числа кожного місяця. Починаючи з 21 грудня 2009 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
За вказаних обставин Банк має право на стягнення заборгованості, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 21 грудня 2009 року (дату остаточного повернення кредиту) становила: за тілом кредиту 6 595,09 грн., за відсотками 5 679,09 грн., за пенею 5 142, 53 грн.
Вимоги Банку про стягнення з позичальника заборгованість за відсотками і пенею, нарахованими після закінчення строку повернення кредиту задоволенню не підлягають, оскільки нарахування позивачем на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України передбачених договором процентів після закінчення строку кредитного договору до повного погашення заборгованості за кредитом, є неправомірним.
За вказаних обставин передбачених законом підстав для стягнення з позичальника на користь Банку процентів і пені , нарахованих після 21 грудня 2009 року, суд першої інстанції не мав.
Ухвалюючи рішення про стягнення з позичальника комісії у розмірі 1 050 грн., суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за ч.4 ст11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Отже умова укладеного сторонами договору про щомісячну сплату на користь Банку комісії за обслуговування кредиту є нікчемною, а вимоги Банку про стягнення заборгованості за комісією у сумі 1050 грн. такими, що не підлягають задоволенню.
За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення з позичальника на користь Банку заборгованості в загальному розмірі 17 416, 71 грн., із яких : за тілом кредиту 6 595,09 грн.; за відсотками, нарахованими на 21 грудня 2009 року, у розмірі 5 679,09 грн.; за пенею, нарахованою на 21 грудня 2009 року, у розмірі 5 142, 53 грн.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог 257 ЦК України є безпідставними.
За положенням ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Отримавши 27.08.2016 копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з додатками, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, на якому міститься підпис відповідача, а також повістку про виклик у судове засідання на 05.09.2016 , відповідач до ухвалення заочного рішення про застосування позовної давності не заявляв, письмових заперечень проти позову не подавав, подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із сімейними обставинами (а.с.25-26).
Повістку про виклик у наступне судове засідання, призначене 15.09.2016 відповідач отримав 13.09.2016, проте заяву ні про відкладення судового засідання, ні про застосування строків позовної давності суду не заявляв.
За таких обставин суд першої інстанції з власної ініціативи не міг застосувати позовну давність.
Заява відповідача про застосування строків позовної давності судом апеляційної інстанції задоволенню не підлягає, оскільки за положенням ч.3 ст. 267 ЦК України така заява повинна бути зроблена до винесення судом першої інстанції рішення у справі. 
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позову Банк сплатив 1378 грн. судового збору, з урахуванням часткового 0задоволення позову він має право на компенсацію 266,80 грн. пропорційно частки задоволених позовних вимог.
При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 мав сплатити 2067 грн. судового збору, в порядку статті 136 ЦПК України апеляційний суд задовольнив клопотання останнього про відстрочення сплати судового збору до закінчення апеляційного розгляду справи.
З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 400,20 грн. судового збору, а решта судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції на суму 1 666, 80 грн. підлягають стягненню з Банку на користь держави
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).
За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
Керуючись ст.ст. 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року у цій справі скасувати.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково
Стягнути з ОСОБА_1  на користь  АТ КБ «ПриватБанк»  заборгованості за кредитним договором ZPBRSE00001170 від 21.12.2006 у загальному розмірі 17 416, 71 грн. (сімнадцять тисяч чотириста шістнадцять гривень 71 коп.), із яких : за тілом кредиту 6 595,09 грн.; за відсотками, нарахованими на 21 грудня 2009 року, у розмірі 5 679,09 грн.; за пенею, нарахованою на 21 грудня 2009 року, у розмірі 5 142, 53 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк»  266, 80 грн. (двісті шістдесят шість гривень 80 коп.) компенсації судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 400, 20 грн. (чотириста гривень 20 коп.).
Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 666, 80 грн. (одна тисяча шістсот шістдесят шість гривень 80 коп.)
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська