П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/755/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Бошкова Ю.М. 
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
15 квітня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Боровицького О. А. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання бездільності протиправною та зобов`язання вчинити ді, 
В С Т А Н О В И В :
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся громадянин Держави Ізраїль ОСОБА_1 із позовом до Державної міграційної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року адміністративну справу № 120/755/20-а за позовом громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - передано на розгляд Липовецького районного суду Вінницької області за предметною підсудністю.
Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року, а справу направити за підсудністю до Вінницького окружного адміністративного суду.
У апеляційній скарзі позивач вказує що оскаржує бездіяльність Державної міграційної служби України щодо невжиття заходів з ініціювання процедури примусового повернення громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 , а тому, у відповідності до п.1 ч.1 ст.19 КАС України, справу повинен розглядати Вінницький окружний адміністративний суд.
Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України щодо невжиття заходів з ініціювання процедури примусового повернення громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 та зобов`язати Державну міграційну службу України невідкладно вжити заходи щодо ініціювання процедури примусового повернення ОСОБА_1 до країни його походження, а саме до Держави Ізраїль.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що статтею 20 КАС України визначено розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів, зокрема, п.3 ч.1 цієї статті передбачено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.
У відповідності до ч.1 ст.288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Пунктом 2 ч.1 ст.29 КАС України передбачено, що суд передає адміністративну на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта, що оскільки він оскаржує бездіяльність Державної міграційної служби України, то справу повинен розглядати Вінницький окружний адміністративний суд.
Апелянт посилався на п.1 ч.1 ст.19 КАС України, у відповідності до якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Разом з тим, суд вказує, що апелянт оскаржує бездіяльність державного органу саме щодо примусового повернення громадянина в країну походження, тобто предмет спору пов`язаний з примусовим поверненням, що у відповідності до ч.3 ст.20 КАС України належить до предметної юрисдикції саме місцевого загального суду, а саме Липовецького районного суду Вінницької області.
Відповідно до ст.17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" висновки ЄСПЛ є джерелом права.
При цьому, колегією суддів враховується правова позиція, викладена у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 р. по справі "Сокуренко і Стригун проти України", в якому Суд зазначив, що фраза "судом встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, а в рішенні Комісії Ради Європи від 12.10.1978 р. у справі "Zand v. Austria" визначено, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів".
Оскільки належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил предметної, інстанційної та територіальної підсудності, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про передачу справи до Липовецького районного суду Вінницької області.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Боровицький О. А.