П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/2763/19	
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.

          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, –

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

04 вересня 2019 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2019; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період  з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2019; середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України від 21 жовтня 1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі - Закон № 3551).  Крім того, позивач зазначив, що відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд, своїм рішенням від 28 листопада 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив повністю.
Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2019 року.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2019 року.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01 серпня 2019 року по 28 листопада 2019 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.          

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Військової частини НОМЕР_2 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
-          Законодавством передбачено відповідальність військових службових осіб за порушення встановленого порядку несення і проходження військової служби та вчинення військових злочинів у сфері службової діяльності, а порядку проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано  спеціальними нормативно – правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.
-          Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно – правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки та відповідальність 
-          Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністерством оборони України.
-          Військовослужбовці отримують грошове забезпечення, а не заробітну плату.

Обставини справи.
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 01 грудня 2018 року. 
Позивач з 27 липня 2009 року по 01 серпня 2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01.08.2019 № 175 позивача виключено зі списків особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення (ар. с. 19). Цим наказом була передбачена виплата позивачу грошової компенсації за основну щорічну відпустку за 2019 рік.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції. 

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив   з наступних мотивів, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду. 

Статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (надалі - Закон № 504) встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. 
Відповідно до пункту 12 статті 12 Закону № 3551, учасникам бойових дій надаються, зокрема, такі пільги, як  використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. 
Водночас, частинами восьмою, десятою, сімнадцятою-дев`ятнадцятою статті 101 Закону № 2011 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом № 504 або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. 
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. 
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. 
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. 
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (частина двадцять перша статті 101 Закону № 2011. 
Згідно з статтею 1  Закону України від 21.10.1993 № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (надалі - Закон № 3543), особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави. Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права. 
Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу. 
Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. 
Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов. 
Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію. 
Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період. 
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551, припиняється. 
Відповідно до частини восьмої статті 101 Закону № 2011, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону № 504. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. 
Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011. Так, відповідно до частини чотирнадцятої статті 101 Закону № 2011, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. 
Тому норми Закону № 3551 не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. 
Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551, з 2018 року по 2019 рік. 
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку слід зазначити таке. 
Нормами Закону № 2011 не встановлена відповідальність за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки.
Відповідно до   статті 116 КзПП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Згідно з   статтею 117 КзПП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
З урахуванням цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, який не виплатив при звільненні позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону № 3551 та статтею 16-2 Закону № 504, зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, правильним є висновок суду першої інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності  суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Доводи апеляційної скарги.

Посилання апелянта, що законодавством передбачено відповідальність військових службових осіб за порушення встановленого порядку несення і проходження військової служби та вчинення військових злочинів у сфері службової діяльності, а порядку проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано  спеціальними нормативно – правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, відхиляються з огляду на таке.
Так, аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 620/4218/18 № судового рішення в ЄДРСРУ 81798649, залишеної без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019, № судового рішення в ЄДРСРУ 84153019.
Стосовно доводів апелянта про те, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу, а також, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністерством оборони України слід зазначити наступне.
Нормами Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Відтак, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно  по суті дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 – залишити без задоволення, а рішення Миколаївського  окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019  у справі № 400/2763/19– залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Домусчі С.Д.