Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 501/5586/13-ц
провадження № 61-1066св17 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Cімоненко В. М.,
суддів: Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,                  Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Калараша А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом,                    у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 грудня 2007 року № ODTIG40000004108 у розмірі 968 982,69 грн звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,40 кв. м шляхом продажу з укладенням АТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,                   з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість в установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, і можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх необхідних дій для продажу предмета іпотеки; виселити з квартири ОСОБА_1 та неповнолітню                                    ОСОБА_2 , 2013 року народження.
Позовна заява мотивована тим, що за умовами зазначеного кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 352 237,50 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення до                        13 грудня 2035 року. Виконання зобов`язань позичальника забезпечено договором іпотеки № OPTIG40000004108, укладеним 13 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , за умовами якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з порушенням  ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 22 жовтня 2013 року за кредитним договором рахується заборгованість за тілом кредиту у розмірі 351 607,17 грн, за процентами за користування кредитом у розмірі 266 936,24 грн, за комісією за користування кредитом у розмірі 2 980,42 грн, крім того, банком нараховано пеню у розмірі 347 458,86 грн. У рахунок зазначеної заборгованості банк заявляв вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 вересня 2014 року позов задоволено; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 грудня 2007 року № ODTIG40000004108 у розмірі 968 982,69 грн звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,40 кв. м шляхом продажу з укладенням                                                  АТ КБ «ПриватБанк» від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість в установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, і можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх необхідних дій для продажу предмета іпотеки; виселено з квартири ОСОБА_1 та неповнолітню                                    ОСОБА_2 , 2013 року народження; стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору у розмірі  3 785,10 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов є обґрунтованим,                          у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмету іпотеки будь-якій особі-покупцю; ОСОБА_1 у листопаді 2011 року попереджалася про можливість виселення у разі непогашення заборгованості за кредитним договором, однак не сплатила заборгованість та не звільнила добровільно житлове приміщення після отримання письмової вимоги іпотекодержателя; відсутність згоди органу опіки та піклування не є перешкодою у виселенні дитини, оскільки на момент укладення кредитного договору  ОСОБА_2 , 2013 року народження, не мала права власності чи права користування предметом іпотеки. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року скасовано рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 вересня 2014 року, ухвалено нове рішення; у позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено; стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 163,00 грн. 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що банк попереджав відповідача про намір звернення стягнення на предмет іпотеки; АТ КБ «ПриватБанк» після уточнень позову просило звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка не є предметом іпотеки за договором іпотеки від 13 грудня 2007 року № OPTIG40000004108; у матеріалах справи відсутні докази змін до договору іпотеки від 13 грудня 2007 року щодо адреси нерухомого майна; наявність судового рішення, яким за позовом                                         АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для залишення позову без розгляду, оскільки у 2011 році банк звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 щодо іншого нерухомого майна (квартири АДРЕСА_1 ). 
Короткий зміст касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 вересня 2014 року. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року поновлено строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року; касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах.
У грудні 2017 року матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2018 року відкрито провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк», витребувано справу із Іллічівського міського суду Одеської області.
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження у складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково вважав, що квартира  АДРЕСА_1 не є предметом іпотеки, оскільки з уточненнями до позову банк надав до суду докази внесення змін до договору від 13 грудня 2007 року № OPTIG40000004108 у частині виправлення адреси предмета іпотеки; банк неодноразово направляв відповідачу листи з вимогою добровільно звільнити предмет іпотеки; законом не передбачено підстав для відмови у виселенні через відсутність доказів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та відмови відповідача добровільно звільняти житлове приміщення; суд апеляційної інстанції не перевірив доводів заявника щодо поважності пропуску строку на апеляційне провадження більш ніж 3-х років. 
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу 
У відзиві, поданому у березні 2018 року ОСОБА_3 в інтересах                                                ОСОБА_1 проситькасаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року без змін, мотивуючи це тим, що касаційна скарга не містить доводів щодо порушення судом апеляційної інстанції або неправильне застосування норм матеріального права; доводи АТ КБ «ПриватБанк» виходять за межі розгляду справи у суді першої інстанції; водночас, зазначає, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції містить лише загальний розмір заборгованості без зазначення її складових, що не відповідає положенням стаття 39 Закону України «Про іпотеку», пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України 2004 року; суд першої інстанції, пославшись на направлення досудової вимоги, залишив поза увагою обставину того, що банк звернувся до суду з цим позовом до закінчення встановленого у вимозі 30 денного строку. Про існування судового рішення відповідач довідалася лише у липні 2017 року із листа                          АТ КБ «ПриватБанк» про сплату заборгованості.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 13 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір від 13 грудня 2007 року № ODTIG40000004108, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 352 237,50 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 % річних, кінцевим строком повернення 13 грудня 2035 року.
На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між сторонами укладено договір іпотеки від 13 грудня 2007 року № OPTIG40000004108, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р. К.
За умовами підпункту 1.1 пункту 1 цього договору  ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру  АДРЕСА_1 . 
У пункті 4.3 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, встановленому статтею 38 Закону № 898-IV; уповноважено іпотекодержателя подавати, та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, необхідні для підготовки предмета іпотеки до продажу (витяги з реєстру обтяжень, довідки з Бюро технічної інвентаризації, інше), сплачувати всі необхідні платежі, підписувати договір купівлі-продажу предмета іпотеки, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з продажем предмета іпотеки. У випадку продажу предмета іпотеки іпотекодавець доручає Іпотекодержателю отримати грошові кошти, виручені від продажу предмета іпотеки, та спрямувати їх на погашення витрат іпотекодержателя та заборгованості за договором про іпотечний кредит.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань на 22 жовтня 2013 року за кредитним договором від 13 грудня 2007 року № ODTIG40000004108 рахується заборгованість у розмірі 968 982,69 грн, у тому числі: 351 607,17 грн - тіло кредиту, 266 936,24 грн - проценти за користування кредитом, 2 980,42 грн - комісія, 347 458,86 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. 
У листі від 04 листопада 2013 року № 30.1.0.0/2 банк вимагав у ОСОБА_1 повернення суми кредиту у повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій (а. с. 32).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2011 року у справі № 2-283/10 відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у позові до ОСОБА_1 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору іпотеки від 13 грудня 2007 року                               № OPTIG40000004108.
На час розгляду справи судами попередніх інстанцій у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 2013 року народження. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                       № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX).
У пункті 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги (далі - ЦПК України 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України 2017 року під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).
Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 898-IV), одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
У частині першій статті 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
З огляду на частину третю статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки можливе у судовому порядку (на підставі рішення суду) та позасудові способи: захист прав нотаріусом (на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду відповідно до статті 39 Закону                        № 898-IV є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.
Тобто, процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону                  № 898-IV, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження                № 14-112цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що       звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону № 898-IV, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. 
Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статті 38 Закону, є неналежним способом захисту.
Суд апеляційної інстанції встановив, що сторони погодили іпотечне застереження, а саме, у пункті 4.3 іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, встановленому статтею 38 Закону № 898-IV; уповноважили іпотекодержателя подавати, та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, необхідні для підготовки предмета іпотеки до продажу (витяги з реєстру обтяжень, довідки з Бюро технічної інвентаризації, інше), сплачувати всі необхідні платежі, підписати договір купівлі-продажу предмета іпотеки, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з продажем предмета іпотеки. У випадку продажу предмета іпотеки іпотекодавець доручає Іпотекодержателю отримати грошові кошти, виручені від продажу предмета іпотеки, та спрямувати їх на погашення витрат іпотекодержателя та заборгованості за договором про іпотечний кредит.
Оскільки сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя в іпотечному застереженні, то позов АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від свого імені будь-якій особі-покупцеві є неналежним способом захисту.
Разом з тим, дотримання процедури подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, визначеної у частині другій статті 35 Закону № 898-IV, чим мотивував суд апеляційної інстанції відмову у задоволенні позову банку, не має правого значення у справі, оскільки зазначене стосується лише позадоговірного способу задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону № 898-IV.
Оскільки наведене є достатньою підставою для відмови в позові за безпідставністю, доводи щодо процесуального строку та інше судом не оцінюються. 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо правильної адреси предмету іпотеки, направлення відповідачу вимог про добровільне звільнення предмету іпотеки, питання поважності пропуску строку позовної давності, оскільки з`ясування зазначених обставин виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 400 ЦПК України 2017 року, крім того, не впливає на правильне вирішення справи, враховуючи неналежність обраного банком способу захисту своїх прав.
За відсутності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, позов                    АТ КБ «ПриватБанк» у частині виселення відповідача з донькою з квартири не може бути задоволено з підстав, з яких пред`являвся позов. Зазначене не унеможливлює вирішення цього питання у разі звернення банком стягнення на предмет іпотеки у судовому або позасудовому порядку у майбутньому. 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України 2017 року підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні, зокрема, його мотивувальної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
За таких обставини Верховний Суд вважає за необхідне змінити рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Щодо судових витрат
Оскільки Верховний Суд змінює ухвалене у справі рішення апеляційної інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий	                                       В. М. Сімоненко  	
Судді:	                                      І. В. Литвиненко  	
 	                                      С. Ю. Мартєв 	
 	                           Є. В. Петров	
 	                                       С. П. Штелик