УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 березня 2020 року
м. Київ
справа № 487/3267/18
провадження № 51-1420ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року, яку постановлено в межах кримінального провадження № 12018150030001059, за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрованого та проживаючого у тому АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно), раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2013 року за сукупністю злочинів, передбаченихч. 2 ст. 186 ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці, звільненого 28 квітня 2016 року по відбуттю строку покарання, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 (далі — КК України).
Суть питання
За вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу. 
За вироком суду ОСОБА_4 19 березня 2018 року у нічний час, більш точний час не встановлено, знаходячись у м. Миколаєві, по вул. Шосейній, біля будинку  № 111-А діючи повторно, таємно, за попередньою змовою з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , розподіливши ролі, згідно яких ОСОБА_5 проник, через паркан, на територію товариства з обмеженою відповідальністю «Мет Тайм Груп» (далі – ТОВ) і викрав металеву конструкції довжиною шість метрів, яку через паркан передав ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , чим вони спричинили ТОВ матеріальні збитки на суму 5 тис. грн.
Також 20 березня 2018 року у нічний час, більш точний час не встановлено, ОСОБА_4 , знову проникши на територію цього ж ТОВ, повторно, таємно викрав два швелери, чим спричинив товариству матеріальні збитки на суму 4 тис. грн.
Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України та ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 цього Кодексу, за обставин детально наведених у вироку, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно яких, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються. 
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 24 грудня 2019 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін. 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого  ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про можливість звільнення ОСОБА_4  від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Зокрема, прокурор вважає, що апеляційний суд недостатньо врахував кількість вчинених  ОСОБА_4 епізодів злочину, які відноситься до категорії тяжких злочинів та те, що він раніше тричі був засуджений, у тому числі двічі за аналогічні корисливі злочини. Також суд не врахував, що  ОСОБА_4 перебуває на обліку у наркологічному диспансері, не має офіційних джерел заробітку, що, на думку прокурора, свідчить про високу ймовірність повторного вчинення ним злочину. Також прокурор зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення стосовно ОСОБА_4 , що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК України).
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, відповідно до вимог ст. 433 КПК України, Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні  ОСОБА_4  покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який належить до тяжких злочинів, кількість епізодів злочинної діяльності та його особу, що він раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, перебуває на обліку у наркологічному диспансері та відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 141 від 11 травня 2018 року хронічним психічним захворюванням не страждав, а страждає розладом психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, однак, може усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. При цьому суд визнав щире каяття  ОСОБА_4  обставиною, що пом`якшує покарання, і не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 цього Кодексу. 
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і не встановив підстав для скасування вироку місцевого суду стосовно ОСОБА_4 та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Верховний Суд вказує, що посилання прокурора щодо неврахування апеляційним судом того, що засуджений не має офіційних джерел заробітку і тому місцевий суд неправомірно вважав, за можливе звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановлення терміну іспитового строку, не може бути достатньою підставою для визнання рішень суддів попередніх інстанції такими, що ухвалені у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4  та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов ’язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4  покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене  ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                  ОСОБА_3