П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/12391/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Горовенко А.В.  
Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
20 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Сторчака В. Ю. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дій, 
В С Т А Н О В И В :
В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) в якому просив:
-визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 30.11.2018;
-зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплати індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 30.11.2018, з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) - січень 2014 року.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року позов задоволено частково: 
-визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  індексації грошового забезпечення за період з 14.05.2016  по 30.11.2018;
-зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 14.05.2016 по 30.11.2018.
В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. 
В обґрунтуванні вимог апеляційної скарги зазначено, що  відповідно до пункту 7 наказу Міністерства оборони України "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік" №88 від 09.02.2017 року, витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2017 році здійснюються за нормами, установленими законодавством України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такого порядку щодо здійснення виплат: у першу чергу-щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду; у другу-розрахунки зі звільненими військовослужбовцями; у третю- грошова допомога для оздоровлення; у четверту-інші одноразові додаткові види грошового забезпечення (за наявності коштів). Отже, індексація грошового забезпечення підпадає під категорію "інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства", тобто включається до складу грошового забезпечення.
При цьому, скаржник звертає увагу на те, що позивач в період з 14.05.2016 по 04.04.2019 виконував обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 , а відповідно до наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю. Тобто, будь які фінансові виплати позивачу в тому числі індексація грошового забезпечення, повинні здійснюватися виключно на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю. Проте, таких наказів стосовно виплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період до в/ч НОМЕР_1 не надходило, а відтак у відповідача не було підстав для здійснення ОСОБА_1 таких виплат. 
09.04.2020 від позивача  через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на слідуюче.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.05.2016 №1 на підставі наказу начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 27.04.2016 №171 та спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 31.12.2015 №Д-322/1/33-дск призначений на посаду командира в/ч НОМЕР_1 і її формування.
На підставі наказу начальника Генерального штабу-Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 15.03.2019 №111 позивача звільнено з військової служби за підпунктом "б" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я).
Листом від 12.11.2019 №638/14/220 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про відмову у виплаті індексації грошового забезпечення з посиланням на те, що індексація грошових коштів населення, у тому числі і грошового забезпечення, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік.
Крім того зазначено, що з грудня 2018 року по день звільнення зі служби індексація нарахована та виплачена.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі. 
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII  "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
За приписами ч.ч.2,3 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Преамбулою Закону України від 03.07.1991 №1282-XII  "Про індексацію грошових доходів населення" встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Положеннями ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що  індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Тобто, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
За змістом ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"  індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Статтею 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"  унормовано, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
За приписами ст. 18 Закону України від 05.10.2000 №2017-III "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Кабінетом Міністрів України затверджено постанову "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок №1078), згідно з п.4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до абз. 8 п. 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Аналогічна правова позиція застосована у постанові Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 03.04.2019 (справа №638/9697/17), від 30.09.2019 (справа №750/9785/16-а), від 20.11.2019 у справі №522/11257/16-а і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.
Отже, заробітна плата підлягає обов`язковій індексації як державна соціальна гарантія яка надається для соціальної підтримки населення в умовах зростання цін, а державні соціальні гарантії обов`язкові для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності. Відповідні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 по справі № 610/1175/17.
З матеріалів справи слідує, що за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2018 року, ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.
Отже, зважаючи на те, що індексація грошового забезпечення позивача не була проведена у встановлений Законом №1282-XII строк, що є порушенням прав останнього, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.
В той же час, в апеляційній скарзі зазначено доводи про відсутність підстав для нарахування та виплати сум індексації позивачу у зв`язку з відсутністю відповідних наказів вищого командира за підпорядкованістю, оскільки позивач у спірний період проходив військову службу на посаді командира в/ч НОМЕР_1 .
Колегія суддів вважає такі твердження необгрунтованими та виходить з того, що положення Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, на який посилається відповідач, стосуються підстав для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення. Між тим, як зазначалося вище, індексація доходів як державна соціальна гарантія не є окремим видом грошового забезпечення військовослужбовців, а тому не потребує видання окремого наказу вищого командира за підпорядкованістю для здійснення нарахування й виплати.
Підставами для проведення індексації грошових доходів населення, згідно ст. 4 Закону №1282-XII, є офіційна констатація факту перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Відповідно, підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією має здійснюватися в обов`язковому порядку з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Законодавчо визначений порядок проведення грошової індексації свідчить про відсутність такої умови як видання наказів щодо здійснення таких нарахувань.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Отже, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325  КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Сторчак В. Ю.