Дата документу 20.05.2020 Справа № 336/4988/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/4988/19                     Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Провадження № 22-ц/807/1816/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
20 травня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» про визнання наказу про звільнення не дійсним, поновлення на роботі в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати після звільнення,-
В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» про визнання наказу про звільнення не дійсним, поновлення на роботі в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати після звільнення.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2018 р. у справі № 336/3444/17 за його позовом до відповідача про визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вимоги задоволено частково. Позивача поновлено на посаді заступника директора з економічних питань в КП «НВК «Іскра».
На думку позивача, не зважаючи на прийняте судом рішення, відновлюючи його на посаді, відповідач не припускав думки, що ОСОБА_1 затримається на підприємстві.
Непрямими доказами, які можуть підтвердити факт того, що він був відновлений на посаді тимчасово і не в тих повноваженнях, які мав до моменту незаконного звільнення, свідчать письмові докази: наказ про внесення змін до структури управління КП «НВК «Іскра» на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2018 р. про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника директора з економічних питань на КП «НВК «Іскра» не видавався; наказ про введення до штатного розпису відділу керівництва (№100) одиниці заступника директора з економічних питань з відповідним окладом не видавався; повідомлення ДК «Укроборонпром» про зміну структури управління у зв`язку з виконанням рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.01.2018 р. не направлялось; відновлення на роботі позивача відбулося не в тих повноваженнях, які визначені в посадовій Інструкції заступника директора з економічних питань без повернення в підпорядкування підрозділів, які раніше підпорядковувались за цією посадою; робоче місце позивачу було виділено за територією прохідної підприємства.
Вигравши у відповідача одну судову справу про незаконне звільнення, відбувався розгляд іншої судової справи, де предметом було його незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Так, 17.01.2018 р. в судовому засіданні він надав суду і представнику відповідача ключовий доказ відсутності з його сторони дисциплінарного проступку, за який його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Але представник відповідача заявив, що його відповідь на відзив з додатком «Таблиця № 1» містить інформацію з державної таємниці та запросив перерву у судовому засіданні.
22 січня 2018 р. експертна комісія з режиму секретності КП «НВК «Іскра», прийняла рішення про присвоєння гриф «таємно» його відповіді на відзив з додатком «Таблиця №1», яке було затверджено протоколом № 286 від 22.01.2018 р.
Після затвердження протоколу № 286 від 22.01.2018 р. директором КП «НВК «Іскра», був складений акт про порушення трудової дисципліни від 22.01.2018 р., у якому до нього застосовувалось дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення у відповідності до п.1 ст.41 КЗпП України.
До його робочого місця завітала численна група працівників КП «НВК «Іскра», до якої входили в.о.начальника відділу безпеки Муц Ю., провідний професіонал з антикорупційної діяльності відділу безпеки Бодня А.В., юрисконсульт Ревуцький С.В., начальник юридичного відділу Грицай Д.Ю., начальник відділу кадрів Барсукова А.А., які у присутності заступника директора по науці ОСОБА_2 та в його присутності, зачитали акт про порушення трудової дисципліни від 22.01.2018 р., за яким він підлягав звільненню за розкриття державної таємниці.
Свої заперечення він виклав у акті, які зводились до того, що незаконно відбулося засекречування та відсутні підстави для його звільнення. Йому був поставлений ультиматум: звільнення "за статтею" або за угодою сторін, що не відповідало його добровільному волевиявленню.
Фактично до нього зі сторони відповідача було застосовано насильство, з одного боку на нього тиснули адміністративно, звинувачуючи у розкритті державної таємниці внаслідок чого він підлягав звільненню за дисциплінарний проступок, з іншого боку на нього тиснули психологічно, виставляючи злочинцем перед трудовим колективом, оголошуючи дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення цілою групою посадових осіб підприємства. Таким чином, вимушено подана ним заява про звільнення за угодою сторін, не має нічого спільного з добровільним волевиявленням сторін.
Посилаючись на ст.ст.16, 202, 203, 207 ЦК України, зазначає, що безстроковий трудовий договір, який існував між позивачем та відповідачем, був припинений у письмовій формі на підставі правочину про звільнення за угодою сторін від 24.01.2018 р., який набув законної сили після підписання Чуб С.М. заяви про звільнення за угодою сторін від 23.01.2018 р., з однієї сторони, та підписання директором КП «НВК «Іскра» Пащенко Ю.О. наказу № 132-к від 24.01.2018 р. «Про звільнення», з другої сторони.
Укладений правочин про звільнення за угодою сторін від 24.01.2018 р. не мав нічого спільного з добровільним волевиявленням сторін, а виражав лише волю відповідача, що не відповідає вимогам ч.3 ст.203 ЦК України.
Посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати правочин, укладений між позивачем та відповідачем про звільнення від 24.01.2018 р., на підставі наказу КП «НВК «Іскра» № 132-к від 24.01.2018 р. та заяви ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін від 23.01.2018 р. недійсним, як такий, що не відповідає вільному волевиявленню сторін та здійснений під впливом насильства; поновити його на посаді заступника директора з економічних питань в Казенному підприємстві «Науково-виробничий комплекс «Іскра»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.01.2018 р. до дня поновлення на роботі у подвійному розмірі, згідно ч.2 ст.231 ЦК України; стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати, яка йому належить після звільнення 24.01.2018 р.; судові витрати покласти на відповідача. Просив також поновити строки на звернення до суду з даним позовом, з підстав, викладених у письмовому клопотанні.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними рішенням суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в які посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та  ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.Визнати правочин, укладений між позивачем та відповідачем про звільнення від 24.01.2018 р., на підставі наказу КП «НВК «Іскра» № 132-к від 24.01.2018 р. та заяви ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін від 23.01.2018 р. недійсним; поновити його на посаді заступника директора з економічних питань в Казенному підприємстві «Науково-виробничий комплекс «Іскра»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.01.2018 р. по 16.03.2020 року у подвійному розмірі, згідно ч.2 ст.231 ЦК України в сумі 3 538 798,98 грн.; стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати, яка йому належить після звільнення 24.01.2018 року у розмірі 86 879,19 грн.; судові витрати покласти на відповідача. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не звернув уваги на докази незаконного засекречування несекретних документів Позивача, які досі не спростовані Відповідачем та свідчать про штучне створення Відповідачем підстав («тяжких обставин»), для звільнення Позивача, проти його власної волі. Після незаконного створення Відповідачем засобів насильства («тяжких обставин»), Позивача без суду та слідства було визнано винним у скоєнні неіснуючого злочину з розкриття державної таємниці.
Безпідставне звинувачення у злочині, Відповідач використав для психологічного та адміністративного тиску на Позивача, посиливши цей вплив, погрозою звільнення за «статтею». 
Суд повністю проігнорував всі докази, які свідчать про причинно-наслідковий зв`язок між діями Відповідача з незаконного створення «тяжких обставин» 22.01.2018 року для Позивача та діями Позивача, який під впливом «тяжких обставин» на вкрай невигідних умовах вимушений був подати заяву про звільнення за угодою сторін від 23.01.2018 року, щоб уникнути звільнення за «статтею». 
Про упередженість суду, свідчить той факт, що при розгляді справи по суті, судом враховано тільки припущення Відповідача, про те, що Позивач нібито без будь якого впливу на нього подав заяву, а директор ОСОБА_3 задовольнив її 24.01.2018 року.
Укладений, під впливом насильства правочин про звільнення від 24.01.2018 року на підставі заяви про звільнення за угодою сторін від 23.01.2018 року та Наказу №132-к від 24.01.2018 року, був вчинений без добровільного волевиявлення Позивача, під впливом «тяжких обставин» на вкрай невигідних умовах, для усунення та зменшення впливу «тяжких обставин», внаслідок того, що Позивач вимушений був виражати не свою, а чужу волю Відповідача, який домагався його звільнення. 
Вказані обставини свідчать про наявність не волевиявлення Позивача, а лише про його видимість, що в свою чергу є підставою для визнання правочину про звільнення від 24.01.2018 року, недійсним за рішенням суду.
Казенне підприємство «науково-виробничий комплекс «Іскра» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для поновлення строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом № 496-к від 03.04.2012 р. ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у відділ № 100 на посаду заступника директора з економічних питань.
Наказом №1278-к від 19.06.2017 року ОСОБА_1 був звільнений у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням посади заступника директора з економічних питань.
16 січня 2018 року ОСОБА_1 згідно наказу № 73-К поновлений на посаді заступника директора з економічних питань на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336/3444/17 від 15.01.2018 р. 
23 січня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України з 24.01.2018 р. 
Згідно Наказу №132-к від 24 січня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.
За приписами п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є  угода сторін.
У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.
Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 цього Кодексу)
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 не підтверджено належними та допустимими доказами те, що у нього не було волевиявлення на звільнення з роботи, а подання заяви про звільнення за угодою сторін відбулося з огляду на тиск, який на нього чинився зі сторони керівництва КП «НВК «Іскра».
В позовній заяві ОСОБА_1 ставить питання про визнання правочину, укладеного між ним та відповідачем про звільнення від 24.01.2018 року на підставі Наказу КП «НВК Іскра» № 132-к від 24.01.2018 року та заяви ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін від 23.01.2018 року недійсним, як такий, що не відповідає добровільному волевиявленню сторін та здійснений під впливом насильства. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 203 та 231 ЦК України.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2018 року від ОСОБА_1 надійшла заява про звільнення відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України з 24.01.2018 року.
У постанові Верховного Суду від 03.07.2018 року у справі № 822/6322/15 (провадження №К/9901/9582/18) викладена правова позиція, за якою основними умовами угоди про припинення трудового договору на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.
Верховним Судом України, у постанові №6-1269цс16 від 26.10.2016 року викладено правову позицію стосовно того, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.
Заява ОСОБА_1 про звільнення містить дату її складання — 23.01.2018 року, підпис позивача, підставу для звільнення — угода сторін та дату звільнення - 24.01.2018 року, а також була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція керівника підприємства.
Таким чином, колегією суддів встановлено, що сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. 
З огляду на зазначене, заява працівника з відповідною резолюцією керівника підтверджує досягнення між сторонами трудового договору дати з якої вони домовились припинити укладений трудовий договір та підставу його розірвання.
В той же день заява з резолюцією директора підприємства: «до наказу» надійшла до відділу кадрів. 
Наказом від 24.01.2018 року №132-к ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. 
З наказом про звільнення працівник був ознайомлений 24.01.2018 року про що свідчить його особистий підпис, та на дату складання наказу, заяву про відкликання поданої ним заяви на звільнення не подавав, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не виявив бажання анулювати зазначену домовленість до моменту винесення спірного наказу та ознайомлення з ним.
З матеріалів справи вбачається, що 12.10.2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про відкликання заяви про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін (Том 2, а.с. 49). 
Колегією суддів встановлено, що вказана заява подана через 1 рік та 9 місяців після звільнення працівника, а отже на той час трудові відносини між позивачем та відповідачем було припинено, отже, подання такої заяви після складання наказу про звільнення та ознайомлення з ним Позивачем не впливає на законність спірного наказу. Аналогічна позиція висловлена Верховним судом щодо трудових спорів у справах № 826/17279/16; №813/3857/15; № 760/12470/16-ц.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови «Про практику розгляду трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Враховуючи вищевикладене, встановлено, що між сторонами було повністю узгоджено суттєві умови розірвання трудового договору, узгодження яких передбачено законодавством та судовою практикою у справах по вирішенню трудових спорів, та взаємна згода на анулювання такої домовленості між сторонами досягнута не була.
Щодо визнання угоди про розірвання договору за п.1 ст. 36 КЗпП України недійсною, то такий спосіб захисту прав особи передбачений положеннями Цивільного Кодексу України, зокрема ст.ст. 215,233,235 ЦК України і застосовується до правочинів. 
За приписами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Договором, відповідно до ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст. 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (ст. 1 КЗпП України). 
Беручи до уваги те, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами трудового законодавства, спосіб захисту обраний позивачем не може бути застосований у даній справі. 
З огляду на те, що Кодексом законів про працю України законодавцем чітко визначено порядок припинення та розірвання трудового договору (ст. 36-43-1 КЗпП України) застосування до правовідносин, що виникають між працівником та роботодавцем Глави 16 Цивільного кодексу України є неможливим.
Верховним судом висловлена правова позиція, серед іншого й у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2018 року у справі №761/25946/15-ц стосовно того, що не підлягають застосуванню статті 203,215,233,235 Цивільного кодексу України щодо визнання угоди про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України недійсною, оскільки спірні трудові правовідносини урегульовані нормами КЗпП України.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у справі №6-530цс15 ще в червні 2015 року. 
Твердження позивача стосовно того, що звільнення за угодою сторін в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України є самостійним правочином помилкова.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що передумовою його звільнення було притягнення його до дисциплінарної відповідальності за п. 1 ст. 41 КЗпП України на підставі акту від 22.01.2018 року.
Згідно ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Відповідно до п.26 статуту КП «НВК Іскра» визначає, що поточне управління підприємством здійснюється Директором підприємства.
Положеннями статті 149 КЗпП України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень та передбачено, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розпис.
Позивачем надано акт про порушення трудової дисципліни від 22.01.2018 року, який за своїм змістом не є наказом (розпорядженням) директора про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.
Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності наказів та розпоряджень про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до положень пункту 12 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року подання працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.
Будь-яких інших доказів на підтвердження тиску на ОСОБА_1 з боку керівництва КП «НВК «Іскра» позивачем не надано, а тому суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про визнання наказу про звільнення від 24.01.2018 р. та заяви про звільнення від 24.01.2018 р. недійсними і поновлення на посаді, не підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за відсутності обґрунтованих підстав для задоволення позовної вимоги щодо скасування наказу на звільнення, вимога про стягнення середнього заробітку, що є похідною, також не може бути задоволена судом.
ОСОБА_1 обґрунтовує стягнення з відповідача грошових коштів та скасування наказу про звільнення ст. 231 ЦК України відповідно до якої правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
В постанові від 22 травня 2019 року по справі справа № 757/49315/16-ц Верховний суд зазначив наступну правову позицію: «Враховуючи, що відповідно до ст. 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема ст.ст. 3,7,9,9,44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту).
Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-530цс15. 
Таким чином, наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв`язку з існуванням трудових правовідносин, свідчить про те, що трудовий договір не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами ст.ст. 203, 215 ЦК України загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.
Присудження особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу при прийнятті рішення про поновлення на роботі передбачено нормою статті 235 КЗпП України, а отже не регулюється нормами ЦК України.
Окрім того, судом встановлено, що з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 06.08.2019 р.
Стаття 233 Кодексу законів про працю України передбачає строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Таким чином, для зазначеної позовної вимоги застосовується строк звернення до суду – один місяць від дня вручення наказу про звільнення, а не від дня коли особа довідалась про порушення свого права, як вважає позивач, з посиланням на ч. 1 ст. 261 ЦК України. 
Згідно до наказу № 132-к від 24.01.2018 р. про звільнення, ОСОБА_1 отримав копію наказу 24.01.2018 р.
За приписами ст.234 Кодексу законів про працю України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Законодавцем чітко визначено строки та момент початку перебігу строків на звернення до судів для вирішення трудових спорів, та можливість поновлення цього строку, саме зазначеним статтями КЗпП України. 
За аналізом зазначених норм права та фактичних обставин строк звернення позивачем до суду з вимогою про поновлення на роботі сплинув 24.02.2018 р.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП (322-08) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
В клопотанні про поновлення строків позивач зазначав що час перебігу строку позовної давності розпочався з часу застосування до нього насильства зі сторони працівників КП «НВК Іскра» посилаючись на ч. 2 ст. 261 ЦК України,
Частина 2 ст. 261 ЦКУ встановлює, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. 
До суду ОСОБА_1 звернувся в 06.08.2019 року, а строк на звернення до суду сплинув 24.02.2018 року, при цьому скаржник не наводить аргументів та не надає докази, що підтверджували б застосування до нього насильства зі сторони посадових осіб Відповідача в період з 24.02.2018 року по 06.08.2019 року. 
Підставою для поновлення строку ОСОБА_1 зазначає закриття кримінального провадження слідство по якому проводилось Управлінням СБУ в Запорізькій області, в якому ОСОБА_1 не був ані підозрюваним ані обвинувачуваним, та провадження було зареєстроване 30.01.2018 року, тобто після звільнення позивача. 
Доводи скаржника стосовно того, що кримінальне провадження зареєстровано за заявою про злочин складеною директором підприємства спростовуються листом УСБУ в Запорізькій області вих. № 59/4-328/22 від 14.08.2019 де зазначено, що підставою для внесення відомостей до Єдиного державного реєстру розслідувань про кримінальне провадження № 220180800000000014 від 30.01.2018 року стало повідомлення оперативного підрозділу УСБУ в Запорізькій області, а не заява Директора КП «НВК Іскра» про вчинення ОСОБА_1 злочину.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. 
Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Позивач в апеляційній скарзі вказує, що строк позовної давності на його думку починає свій перебіг від дня коли він довідався про порушення свого права на підставі ч. 1 ст. 261ІІК України, при цьому не зазначає яке саме його право було порушене.
Враховуючи вище викладене, суд не встановив будь-яких об`єктивних поважних причин для пропуску строку для звернення за захистом порушеного права, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову.
Колегією суддів не приймаються до уваги письмові пояснення позивача від 12.05.2020 року, з огляду на те, що вони подані з порушенням строків визначених статтею 364 ЦПК України.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 27 травня 2020 року.

Головуючий

Судді: