Постанова                                             
Іменем  України                                            
 
26 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 619/134/17
провадження № 61-46029св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу,- ОСОБА_3 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., 
Бровченка І. О., Бурлаки І. В., 
ВСТАНОВИВ:
1.        Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.
Позовна заява мотивована тим, що 07 липня 2015 року між ним та 
ОСОБА_2 , у простій письмовій формі, було укладено договір позики, згідно з яким він позичив у ОСОБА_2 20 000 грн, які зобов`язався повернути до 07 липня 2016 року.
Крім того, 07 вересня 2015 року та 23 листопада 2015 року між сторонами було укладено дві додаткові угоди, згідно з якими він позичив у 
ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 20 000 грн, які зобов`язався повернути до 07 липня 2016 року.
Зазначав, що у 2015 році він страждав стійким психічним розладом, внаслідок якого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 203, 215 ЦК України, просив визнати недійсним договір позики від 07 липня 2015 року.  
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір позики, укладений у простій письмовій формі 07 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено тимчасову недієздатність ОСОБА_1 під час вчинення оспорюваного правочину 07 липня 2015 року щодо усвідомлення значення своїх дій та можливості керувати ними, а отже існуючі в той час порушення психічних розладів істотно впливали на здатність позивача усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі є підставою для визнання складеного в такому стані договору позики недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 закрито.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що під час апеляційного розгляду було встановлено, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2017 року судом не вирішувались   питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , яка не є стороною спірного договору та учасником спірних правовідносин. Сторони у справі не посилались, що за договором позики 
від 07 липня 2015 року ОСОБА_1 були одержані кошти, які використані в інтересах його сім`ї з ОСОБА_3 . Обсяг зобов`язань ОСОБА_3 у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення не збільшився.
З огляду на викладене, оскільки судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувались, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження за її апеляційною скаргою необхідно закрити.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати постанову апеляційного суду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року справу за позовом  
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики призначено до судового розгляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції 
від 12 липня 2017 року впливає на права та обов`язки заявниці, як особи, яке не є стороною у справі, а тому суд повинен був залучити її до участі у справі. 
На час розгляду справи у Дергачівському районному суді Харківської області вже розглядалося декілька інших судових справ, в яких ОСОБА_1 вимагав визнання недійсними договорів щодо відчуження нерухомого та рухомого майна, а саме: 1) справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя (справа № 638/15152/16-ц); 2) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним (справа 
№ 646/1339/17).
Суд апеляційної інстанції, повторно переглядаючи справу, не звернув увагу на те, що встановлення судом факту стійкого психічного розладу та неможливості усвідомлювати значення своїх  дій та керувати ними з боку ОСОБА_1 у певні дати є підставою для визнання недійсними правочинів, укладених ним з дочкою ОСОБА_7 щодо отримання в дар житлового будинку та чотирьох земельних ділянок, яка у наступному подарувала ОСОБА_3 зазначене нерухоме майно, докази чого наявні у матеріалах справи. У свою чергу це призведе до позбавлення заявниці права власності на отримані у дар від дочки житловий будинок та земельні ділянки. 
Таким чином, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2017 року встановлено обставину щодо стійкого психічного розладу та неможливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними з боку ОСОБА_1 у певні дати (07 липня 2015 року, 07 вересня 2015 року та 23 листопада 2015 року), отже вказані обставини встановлені відносно конкретної фізичної особи - ОСОБА_1 , тому обставина щодо стійкого психічного розладу та неможливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у вказані дати не доказуються при розгляді іншої справи відповідно до статті 82 ЦПК України.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому він просив вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
07 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно якому ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 20 000 грн, які зобов`язався повернути до 07 липня 2016 року (а. с. 8, т. 1).
Крім того, було укладено дві додаткові угоди від 07 вересня 2015 року № 1 та від 23 листопада 2015 року № 2, відповідно до умов яких ОСОБА_1 також позичив у ОСОБА_2 суму в загальному розмірі 20 000 грн з зобов`язанням повернути гроші до 07 липня 2016 року.
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 30 травня 2017 року 
№ 20, проведеної Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології, у момент здійснення правочинів 07 липня 2015 року, 07 вересня 2015 року, 23 листопада 2015 року ОСОБА_1 страждав на хронічний психічний розлад, а саме біполярний афективний розлад з симптомами манії з психотичною симптоматикою (F31.2 згідно МКХ-10). ОСОБА_1 в момент здійснення правочинів 07 липня 2015 року, 07 вересня 2015 року, 23 листопада 2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а. с. 54-62, т. 1).
2.        Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно з частиною першою статі 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статі 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Частиною третьою статті 352 ЦПК України передбачено, що після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Аналізуючи зміст зазначених норм процесуального права, слід дійти висновку, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.
Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 липня 2017 року не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , яка не є стороною спірного договору та учасником спірних правовідносин. Сторони у справі не посилались, що за договором позики від 07 липня 2015 року ОСОБА_1 були одержані кошти, які використані в інтересах його сім`ї з ОСОБА_3 . Обсяг зобов`язань ОСОБА_3 у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення не збільшився. З огляду на викладене, оскільки судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 не вирішувались, апеляційний суд закрив апеляційне провадження.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович