Постанова 
Іменем України
 
18 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 320/2844/16-ц
провадження № 61-44126св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,               Кузнєцова В. О. 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Міністерство Оборони України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 23 серпня 2018 року в складі колегії суддів: Гончар М. С., Кухаря С. В., Маловічко С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства Оборони України, в якому, з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просив визнати за ним право на призначення та виплату одноразової грошової виплати по інвалідності у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму; стягнути з Міністерства Оборони України кошти             у сумі 477 910 грн. 80 коп. як відшкодування заподіяної його майну шкоди.
Позов мотивований тим, що в період проходження служби на території Афганістану (серпень-вересень 1985 року) він отримав осколочне поранення. Внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, йому встановлена II група інвалідності. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року зобов`язано Запорізький обласний військовий комісаріат скласти та спрямувати на адресу Міністерства оборони України висновок стосовно можливості виплати йому одноразової грошової допомоги, передбаченої частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язано Міністерство оборони України прийняти у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення ОСОБА_1 зазначеної одноразової грошової допомоги. На виконання вказаної постанови Міністерством оборони України розраховано розмір одноразової грошової допомоги на день його звільнення у сумі 2 089 грн. Зауважує, що відповідачем невірно розраховано розмір допомоги, без дотримання вимог пункту 1 частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний                    і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», внаслідок                     чого спричинено шкоду його майновим правам та обов`язкам.                                Просив задовольнити позов.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 15 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ним право військовослужбовця - інваліда ІІ групи на призначення і виплату одноразової грошової допомоги по інвалідності                   в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму. Стягнуто з Міністерства оборони України на його користь грошову допомогу в розмірі                                 477 910 грн 80 коп. Вирішено питання розподілу судового збору.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 23 серпня 2018 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 листопада 2017 року скасовано. Провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права на призначення та виплату одноразової грошової виплати по інвалідності у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму закрито. У задоволенні позову в частині відшкодування шкоди як відшкодування заподіяної його майну шкоди відмовлено.
Апеляційний суд, скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції, виходив з того, що вирішення спору провизнання за ОСОБА_1 права                         на призначення та виплату одноразової грошової виплати по інвалідності                       у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму відноситься до компетенції адміністративного суду; позовні вимоги про відшкодування шкоди                           є недоведеними та похідними під основної вимоги. ОСОБА_1                           не позбавлений можливості заявити позовні вимоги про відшкодування шкоди в адміністративному порядку разом із основною позовною вимогою. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У вересні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду                             із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду,                 а заочне рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що заявлені позовні вимоги                               є матеріально-правовими вимогами; позов не містить вимог про публічно-правовий спір. Зауважує, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дискримінації прав людини, підлягають розгляду судами за правилами цивільного судочинства. Звертає увагу на те, що апеляційний суд не врахував його доводів про пропуск строку подачі заяви про перегляд заочного рішення та несплату відповідачем судового збору за подачу цієї заяви і апеляційної скарги.
У додаткових пояснення наголошує на тому, що вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Апеляційна скарга підписана не адвокатом.
 
Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не подано.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2018 року відкрито провадження             у справі та витребувано її з суду першої інстанції.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції            у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У жовтні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 в період з 09 липня 1992 року                 по 31 січня 1995 року проходив військову службу у Збройних Силах України.
10 жовтня 2011 року ОСОБА_1 визнаний інвалідом ІІ-ї групи внаслідок травми, пов`язаної з проходженням військової служби, безстроково. 
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року у справі № 815/7954/12 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, відповідачів зобов`язано: Запорізький обласний військовий комісаріат скласти та спрямувати на адресу Міністерства оборони України висновок стосовно можливості виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги; Міністерство оборони України прийняти у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.
13 травня 2014 року ОСОБА_1 призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 30-місячного грошового забезпечення, визначеному                 на день звільнення з військової служби, в сумі 2 089 грн 89 коп. 
23 травня 2014 року ОСОБА_1 виплачена одноразова грошова допомога в сумі 2 089 грн. 89 коп.
Мотивувальна частина
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи                      в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
06 квітня 2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» № 2004-VIІІвнесені зміни до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до пункту б частини              1 статті 16-2 цього Закону одноразова грошова допомога призначається                 і виплачується у розмірі: 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.
 
За загальним правилом, передбаченим у пунктах 1, 3 частини першої статті 15 Цивільно процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 з цим позовом), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Аналогічна норма закріплена й у частині першій статті 19 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції                       від 15 грудня 2017 року.
 
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи,                            що виникають із приватноправових правовідносин.
 
За змістом пункту 2 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, що діяла на час звернення ОСОБА_1 з цим позовом, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
У пункті 1 частини першої статті 3 КАС України в редакції, що діяла                 до 15 грудня 2017 року, вказано, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір,                у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
У пункті 15 частини першої статті 3 КАС України в редакції, що діяла                 до 15 грудня 2017 року, закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України (в редакції                   від 15 грудня 2017 року) публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба                              в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
 
Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновком апеляційного суду, що вказаний спір є адміністративним з огляду на таке.
 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
 
Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій,                   що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно                           до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право       на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених зазначеним Законом. (стаття 1 цього Закону).
 
Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство обори України є центральним органом виконавчої влади                      і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
 
У частині першій статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок                          і військову службу» (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1             з позовом) зазначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних                  до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності                            та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
 
З аналізу вказаних нормативних актів можна зробити висновок,                           що відповідач є органом державної влади, який в спірних правовідносинах наділений владними повноваженнями, а позивач - має також спеціальний статус публічного службовця, оскільки є військовослужбовцем.
 
Крім того, у КАС України передбачалася можливість звернення                       до адміністративного суду зазначених осіб, якщо спір стосувався прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби.
 
З аналізу пункту 2 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 з позовом) вбачається, що спір                                        є адміністративним не лише у разі перебування особи на публічній службі    чи у разі звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Такий спір                   є адміністративним у будь-якому випадку, якщо позовні вимоги обґрунтовані і пов`язані саме з проходженням позивачем публічної служби, навіть якщо на момент звернення з позовом така особа не перебуває                       на публічній службі.
 
Отже, адміністративне судочинство гарантує ОСОБА_1 підвищений захист, що передбачалося у частинах другій та четвертій статті 11 та статті 71 КАС України (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1                             з позовом).
 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції, встановивши, що позовні вимоги пов`язанні з виплатою одноразової грошової допомоги, вірно дійшов до висновку, що спір                       в частині визнання за ОСОБА_1 права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги по інвалідності належить розглядати                     в порядку, встановленому КАС України.
 
Зазначений висновок повністю узгоджується з висновками Великої палати Верховного Суду, викладених в постанові від 14 листопада 2018 року                      у справі № 686/24029/14-ц.
 
Крім того, касаційний суд погоджується з висновок апеляційного суду,                  що позовні вимоги про стягнення з Міністерства обори України на користь ОСОБА_1 грошової допомоги мають розглядатися разом з вимогою про визнання за ним права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом б частини 1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в порядку адміністративного судочинства.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не звернув увагу на пропуск строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення та те,                 що вказана заява не оплачена судовим збором, є безпідставними, оскільки вирішення вказаних питань відноситься до компетенції суду першої інстанції.
 
Посилання на те, що апеляційна скарга відповідача не оплачена судовим збором, не є підставою для скасування постанови апеляційного суду, оскільки апеляційний суд не позбавлений можливості вирішити дане питання шляхом ухвалення додаткового рішення.
 
Доводи про те, що апеляційна скарга підписана не адвокатом,                              а представником, зводяться до неправильного тлумачення заявниками норм матеріального права.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
 
Європейський    суд   з   прав   людини   вказав,   що   пункт   перший   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях,                з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі            статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи   (Проніна   проти   України,   № 63566/00 § 23,                       ЄСПЛ від  18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 23 серпня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. О. Кузнєцов