Справа № 462/3874/18                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/2117/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 березня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Мікуш Ю.Р.
суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
секретар Фейір К.О.
З участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

26 червня 2018 року з врахуванням уточненої заяви від 16 липня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності, покликаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 . Під час спільного проживання з чоловіком вони допомагали відповідачу в будівництві житлового будинку на АДРЕСА_1 та чоловік купував будівельні матеріали, вартістю 96732,16 грн. 15 травня 2017 року рішенням суду за ОСОБА_6 визнано право власності на Ѕ частину даного будинку. Просить визнати за нею право власності на 1/8 частку з Ѕ частки ОСОБА_3 у житловому будинку на АДРЕСА_1 .
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова в задоволенні позову відмовлено.
Рішення оскаржила позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права. Висновок суду про те, що ОСОБА_3 набула право власності на будинок перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6 і що саме відповідач ОСОБА_3 здійснювала будівництво не відповідає обставинам справи, оскільки вона з чоловіком ОСОБА_5 допомагали відповідачці у будівництві житлового будинку, що стверджується документами про придбання будівельних матеріалів саме на прізвище ОСОБА_5 . Крім цього, згідно з висновком судового експерта №05/18 складеного 15 червня 2018 року вартість придбаних матеріалів становить 96732,16 грн., або 1/3 цілого побудованого будинку. Зазначені обставини підтвердили свідки, а також підтвердила сама відповідачка. Покази свідків та самої відповідачки, чеки та висновок експерта є належними доказами в розумінні ст. 76 -79 ЦПК України. Щодо тверджень суду про відсутність договору про спільне будівництво, зазначає, що такого не могло укладатись, оскільки її чоловік та відповідачка є рідними людьми , а відтак між ними існувала довіра. Стверджує, що за життя чоловік їй говорив, що в цьому будинку у них є частка про що він усно домовився з дочкою. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова 03 червня 2019 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) відповідачем ОСОБА_3 . Відзиву на апеляційну скаргу не надано (далі Відзив).
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 , дослідивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 
Матеріалами справи та судом встановлено, що 10 жовтня 2005 року ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Мішаковою С.Ф., набула у приватну власність земельну ділянку, площею 0,06 га на АДРЕСА_1 .
28 листопада 2006 року рішенням виконавчого комітету Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова №202 про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва будинку АДРЕСА_1 вирішено затвердити акт «Про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку» та вирішено просити Львівське обласне державне комунальне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки оформити право власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 .
У відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №САВ 450565 від 21 грудня 2006 року ОСОБА_7 належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (батько ОСОБА_7 та чоловік ОСОБА_1 ) .
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, при поділі спільного майна, за ОСОБА_6 визнано право власності на Ѕ частину будинку на АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності, суд першої інстанції зазначив, що згідно доказів наданих сторонами, будинок на АДРЕСА_1 набутий на праві приватної власності відповідачем у шлюбі із ОСОБА_6 . Між відповідачем та її батьком ОСОБА_10 не укладався договір про спільне будівництво чи визначення участі в його спорудженні, а відтак позивач не довела суду участі померлого ОСОБА_5 у будівництві будинку.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.
Згідно ч.1 ст.328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
Верховний Суд України у постанові від 07 жовтня 2015 року у справі №6-641цс15 висловив таку правову позицію: «Стаття 331 ЦК України в редакції до часу смерті встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З моменту прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації виникає і право власності на цей об`єкт, яке може бути об`єктом спадкування.»
Отже, саме з моменту з моменту державної реєстрації новостворене майно з категорії побудови переходить до категорії майна як цивільного права.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.
Як вбачається з матеріалів справи право власності на будинок відповідач ОСОБА_3 набула у 2006 році та її батько, а чоловік позивачки ОСОБА_5 жодних претензій з цього приводу не висловлював, що свідчить про відсутність у нього наміру реєструвати право власності на цей будинок. 
Відтак посилання позивача на те, що її покійному чоловікові належала 1/3 частка у житловому будинку є безпідставними та необґрунтованими. 
Суд першої інстанції підставно не взяв до уваги висновок експерта №05/18 від 15 червня 2018 року, оскільки такий складено на підставі доказів, наданих на розсуд виключно позивача, які експерт не досліджує на предмет їх належності, достовірності, допустимості, обґрунтованості та доведеності.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Покази свідків на які посилається позивач не є належними доказами у даному спорі. 
Доводи апеляційної скарги про те, що чоловік за життя, витрачаючи кошти на будівництво будинку відповідачки неодноразово їй говорив, що в нього існує усна домовленість з дочкою про частку у будинку, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки померлий у встановленому законом порядку не набув право власності на частку у будинку, це право не увійшло до спадкової маси, що свідчить про безпідставність даного позову. 
Крім цього, позивач як на підставу позову посилається на квитанції про придбання будівельних матеріалів її покійним чоловіком, однак з даних квитанцій неможливо встановити, що зазначені матеріали були використані саме для будівництва спірного будинку. Крім цього, суд звертає увагу, що доказів, які б свідчили про те, що кошти які витрачав її покійний чоловік на купівлю цих матеріалів були спільними з позивачкою суду не представлено. 
Главою 7 Сімейного кодексу України встановлено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка, що не виключає можливість подружжя мати особисті кошти набуті до шлюбу чи під час шлюбу.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності є непорушним.
Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Відповідно до ст.81 ч.1 п.1ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За ч.6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже з врахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про безпідставність даного позову є обґрунтованим та законним. 
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 20 березня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк