Постанова
Іменем України
26 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 522/1684/13-ц
провадження № 61-38803св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи: 
позивач - Заступник керівника Одеської прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, 
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради,
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2017 року у складі судді Нікітіної С. Й. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Каралаша А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2013 року Заступник керівника Одеської прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 під час ремонту у квартирі АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності, самочинно об`єднала цю квартиру з трьома нежитловими приміщеннями, які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2012 року скасоване заочне рішення цього ж суду від 14 жовтня 2010 року про визнання права власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 включно з трьома зазначеними нежитловими приміщеннями.
На підставі договору дарування від 18 грудня 2015 року ОСОБА_1 одержала вказану квартиру від ОСОБА_2 .
Заступник керівника Одеської прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради просив суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати нерухоме майно у вигляді приміщень, загальна площа яких складає 29,1 кв. м, що розташовані у вказаній квартирі з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на зазначену квартиру.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року, позов Заступника керівника Одеської прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено в повному обсязі.
Витребувано нерухоме майно у вигляді приміщень: площею 10,6 кв. м, 10,5 кв. м, 8,0 кв. м, загальна площа яких складає 29,1 кв. м, відповідно до технічного паспорту від 16 грудня 2010 року, які приєднані до квартири АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради.
Визначено порядок виконання судового рішення, а саме: це рішення є підставою для скасування реєстрації права власності за ОСОБА_3 та  ОСОБА_2 на квартиру  АДРЕСА_1 , площею 149,8 кв. м.
Судові рішення мотивовані тим, що відсутні законні підстави набуття власності на нерухоме майно у вигляді приміщень: площею 10,6 кв. м, 10,5 кв. м, 8 кв. м, загальна площа яких складає 29,1 кв. м. Суд першої інстанції дійшов висновку, що вказане майно вибуло з власності Одеської міської ради поза її волею, що підтверджується відсутністю будь-яких погоджень з її боку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, про відмову в позові.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного суду від 30 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що у судових рішеннях не обґрунтовано належність спірного майна Одеській міській раді, тому подання позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є необґрунтованим. 
Вказане майно площею 29,1 кв. м не існує в натурі і є невід`ємною частиною квартири АДРЕСА_1 , не може бути витребувано та не може бути скасована державна реєстрація на нього, що випливає з технічного паспорту. Під час розгляду справи позивач не довела можливість окремого використання майна площею 29,1 кв. м, що може бути доведено виключно висновками експертизи. Не може бути скасована державна реєстрація права власності на квартиру в частині. Державну реєстрацію речових прав на квартиру як за  ОСОБА_1 , так і за   ОСОБА_2 проведено відповідно до законодавства на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування, які є чинними.
Підстави для скасування реєстрації права власності за ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 на зазначену квартиру відсутні, оскільки ця квартира ніколи не належала їм на праві спільної власності.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу Одеська міська рада заперечує проти каcаційної скарги. Доводи касаційної скарги щодо порушення оскаржуваними рішеннями права ОСОБА_2  права на житло є безпідставними. Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 без приміщень площею 29,1 кв. не оспорюється Одеською міською радою та прокуратурою.
Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а відтак може бути витребувано у добросовісного набувача.  
Позов подано з метою витребування приміщень площею 29,1 кв. м, які незаконно вибули з володіння територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, а не квартири загалом.
ОСОБА_2 не надала жодного належного доказу, на підтвердження, що вказані приміщення є невід`ємною частиною квартири.
Під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій відповідач не подала клопотання про проведення судової експертизи щодо можливості використання приміщень площею 29,1 окремо від квартири, отже, посилання у касаційній скарзі на не проведення експертизи як підстави для скасування рішення є недопустимим.
Позивач не згоден із доводом ОСОБА_2 щодо правомірності набуття нею та ОСОБА_3 права власності на квартиру з урахуванням приміщень площею 29,1 кв. м, що, на її думку, підтверджується чинністю договорів дарування від 18 грудня 2015 року та від 14 жовтня 2011 року, які стали підставою для державної реєстрації права власності. 
Матеріали справи містять докази, якими підтверджується право комунальної власності на приміщення площею 29,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
Представник Одеської міської ради неодноразово надавав пояснення з цього приводу під час розгляду справи у суді першої інстанції.
Одеська міська рада не відмовлялась від права власності на згадані приміщення площею 29,1 кв. м. Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а відтак може бути витребувано у добросовісного набувача.
Доводи касаційної скарги стосуються лише фактичних обставин справи та питання достовірності доказів. Касаційна скарга не містить будь-яких посилань на допущені судами порушення норм матеріального права та процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішень.
Касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, оскільки її доводи виходять за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26 жовтня 2007 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 квартиру    АДРЕСА_1 . 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2010 року за ОСОБА_2 визнано право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 . Під час реконструкції ОСОБА_2 об`єднала в квартирі три приміщення, загальна площа яких  становить 29,1 кв. м.
На підставі цього рішення суду виготовлено технічний паспорт на зазначену квартиру.
Спірні приміщення вибули з власності Одеської міської ради поза її волею, що підтверджується відсутністю будь-яких погоджень з її боку.
Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 02 серпня 2011 року   ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 квартиру     АДРЕСА_1 . 
На підставі договору дарування від 14 жовтня 2011 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 вказану квартиру. 
Не погоджуючись із Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2010 року, прокурор Приморського району м. Одеси подав заяву про його перегляд. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2012 року заяву прокурора задоволено, а  заочне рішення суду від 14 грудня 2010 року скасоване.
Ухвалою Приморського районного суду від 10 жовтня 2012 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.
Прокурор Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради 23 січня 2013 року звернувся до суду про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме нерухомого майна у вигляді приміщень загальною площею 29,1 кв. м, які незаконно приєднані до квартири     АДРЕСА_1 .
Під часрозгляду справи, ця квартира передана ОСОБА_1 за договором дарування від 18 грудня 2015 року.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у серпні 2018  року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзив на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до cтатті 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. 
Згідно із частиною третьою статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно від добросовісного набувача у всіх випадках якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати.
Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 за договором дарування від 18 грудня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 , площею 149,8 кв. м передана ОСОБА_1 .
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 грудня 2018 року (справа № 522/2202/15-ц) майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею за змістом статті 388 ЦК України. 
Оскільки ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2012 року скасоване заочне рішення цього ж суду від 14 жовтня 2010 року про визнання права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 включно з трьома приміщеннями, які самочинно приєднані до спірної квартири, то спірне майно вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 травня 2019 року (справа №522/7636/14-ц) однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який вказує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. 
Із матеріалів справи випливає, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності. 
Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Судом першої інстанції встановлено, що спірні приміщення площею 29,1 кв. м були передані у власність ОСОБА_2 поза волею їх власника - Одеської міської ради.
Рішенням судів скасовано реєстрацію права власності на всю квартиру АДРЕСА_1 площею 149,8 кв. м, оскільки, згідно з вказаною реєстрацією ОСОБА_2 не належать спірні приміщення площею 29,1 кв. м. 
Отже, підставою скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру є скасування судового рішення Приморського суду міста Одеси від 14 грудня 2010 року.
Квартира АДРЕСА_1 подарована ОСОБА_1 після скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на неї, то доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів.
Доводи касаційної скарги, що майно площею 29,1 кв. м, яке просить витребувати прокурор, не існує в натурі і є невід`ємною частиною квартири АДРЕСА_1 , площею 149,8 кв. м, отже, не може бути витребувано, Верховний Суд відхиляє з огляду на встановлені судами обставини вибуття вказаною майна із комунальної власності Одеської міської ради.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону
Верховний Суд виходить з того, що специфіка цивільно - правового захисту права власності полягає у застосуванні таких юридичних способів, які забезпечують усунення перешкод у здійсненні права власності та відновлення майнового становища потерпілого власника за рахунок майнових благ порушника чи іншої зобов`язаної особи.
З урахуванням встановлених обставин у цій справі, витребування нежитлових приміщень площею 29,1 кв. м, а не відшкодування вартості майна, як вказано у касаційній скарзі, буде ефективним способом захисту прав позивача.  
Є необгрунтованими доводи касаційної скарги про позбавлення відповідача права власності з огляду на таке.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Верховний Суд зазначає, що не відбулося втручання у право власності відповідача, оскільки суди попередніх інстанцій  обґрунтували відновлення права позивача тим, що право власності відповідача на самовільно захоплені нежитлові приміщення припинено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2012 року, якою рішення суду про визнання права власності скасоване, законні підстави набуття власності відповідачем на нежитлові приміщення площею 29, 1 кв. м  відсутні.
Перевіряючи доводи касаційної скарги, які зводяться до незгоди із судовими рішеннями у справі та власного тлумачення норм матеріального права, Верховний Суд зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам сторін та наданим доказам у справі, правильно здійснили тлумачення норм матеріального та процесуального права і застосували їх до спірних правовідносин.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновкупро залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                            І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник 
С. О. Погрібний
                                                                                                                      В. В. Яремко