КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
25 лютого 2020 року
м. Київ
Головуючий суддя у 1 інстанції - Миколаєць І.Ю.
справа № 759/17359/18  
провадження № 22-ц/824/2351/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельниченка Олега Володимировича та ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 липня 2019 року по справі за скаргою представника ОСОБА_1 - Олійника Олега Станіставовича на постанову приватного виконавця виконавчого округу                    м. Києва Мельниченка Олега Володимиовича про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання при здійсненні виконавчого провадження наказу Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/17359/18, -
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2019 року представник ОСОБА_1 - Олійник О.С. звернувся до суду зі скаргою на постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельниченка О.В., в якій просив:
визнати незаконними дії приватного виконавця щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від             26 лютого 2019 року та повернення судового наказу Святошинського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року у справі №759/17359/18; 
зобов`язати приватного виконавця розпочати примусове виконання судового наказу Святошинського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року у справі №759/17359/18 та винести постанову про відкриття виконавчого провадження;
стягнути з приватного виконавця на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.
В обґрунтування вимог зазначив, що судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з              31 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Після отримання судового наказу представник ОСОБА_1 направив приватному виконавцю Мельниченку О.В. заяву на примусове виконання судового наказу №К/50 від 21 лютого 2019 року та додав оригінальний примірник судового наказу, документи про повноваження представника та ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року про виправлення описки у судовому наказі.
Послався на те, що приватний виконавець не виконав вимоги статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» та 26 лютого 2019 року прийняв повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.
Уважав, що вказаними діями приватний виконавець порушив права           ОСОБА_1 та фактично ухилився від виконання своїх службових обов`язків, що призвело до того, що ОСОБА_1 не отримує належні їй виплати згідно судового наказу.
Указав, що приватному виконавцю було направлено належним чином завірені документи у відповідності до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а саме, кожний аркуш копії містив посилання на відповідну статтю, підпис адвоката та печать.
Зауважив на тому, що у зв`язку з необхідністю оскарження незаконних дій приватного виконавця у судовому порядку ОСОБА_1 понесла витрати на отримання правової допомоги у розмірі 5 000 грн, які просив стягнути з            Мельниченка О.В .
На підставі викладеного, просив задовольнити скаргу у повному обсязі.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 липня 2019 року скаргу задоволено частково.
Визнано неправомірним рішення приватного виконавця виконавчого округу             м. Києва Мельниченка Олега Володимиовича про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання при здійсненні виконавчого провадження наказу Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/17359/18.
Зобов`язано розглянути заяву представника стягувача ОСОБА_1 - Олійника Олега Станіставовича про примусове виконання судового наказу.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою приватний виконавець Мельниченко О.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги у повному обсязі.
Скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, дійсним матеріалам справи та чинному законодавству України.
Уважає, що дія договору про надання правової допомоги №405/18 від                       21 вересня 2018 року припинена видачею судом судового наказу про стягнення аліментів.
Ксерокопія довіреності, долучена до матеріалів заяви від 21 лютого 2019 року №К/50 про прийняття до виконання судового наказу, не передбачає повноважень адвоката Олійника О.С. підписувати заяву про примусове виконання рішення від імені стягувача та подавати виконавчі документи для примусового виконання до органі та осіб, уповноважених державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом.
Зазначає, що копії вищевказаних довіреності та договору про надання правової допомоги не є належним чином засвідченими.
Посилається також на те, що додана до заяви №К/50 від 21 лютого 2019 року копія ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2019 року про виправлення описки, яка є невід`ємною частиною судового наказу Святошинського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року, не містить відмітки із зазначенням дати набрання ухвалою законної сили.
Також не погоджуючись з ухвалою суду з апеляційною скаргою звернувся представник ОСОБА_1 - Олійник О.С. та просив оскаржувану ухвалу в частині відмови у задоволенні вимог скарги скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення скарги.
У мотивування апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та підлягали обов`язковому встановленню при розгляді скарги.
Уважає, що місцевий суд не захистив права стягувача у встановленому законом порядку, безпідставно пославшись на відсутність повноважень. Тобто, на думку апелянта, суд першої інстанції фактично відмовився від виконання покладеного на нього обов`язку з судового контролю за виконанням судових рішень.
20 січня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - Олійника О.С. на апеляційну скаргу приватного виконавця Мельниченка О.В., в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
У мотивування відзиву зазначає, що долучені до заяви №К/50 від 21 лютого 2019 року документи були посвідчені адвокатом без порушень вимог чинного законодавства, а викладені приватним виконавцем в апеляційній скарзі обставини, які нібито перешкодили йому прийняти до виконання виконавчий документ про стягнення аліментів, є надуманими та таким, що не відповідають дійсності.
Мельниченко О.В. у судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі. Проти апеляційної скарги адвоката Олійника О.С., який представляє інтереси ОСОБА_1 , заперечував.
Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав, проти апеляційної скарги Мельниченка О.В. заперечував та просив апеляційну скаргу приватного виконавця залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Задовольняючи скаргу частково, суд першої інстанції виходив з того, що надавши належним чином завірений договір про надання правової допомоги, адвокат Олійник О.С. підтвердив свої повноваження представництва стягувача                 ОСОБА_1 . Щодо вимоги про зобов`язання судом приватного виконавця розпочати примусове виконання судового наказу з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції зазначив, що суд може лише поновити право скаржника на звернення до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження, однак у цьому випадку приватний виконавець не може відмовити у відкритті виконавчого провадження з підстави, яка визнана судом неправомірною. Щодо вимоги скаржника про стягнення з приватного виконавця на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн, місцевий суд дійшов висновку, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки судові витрати, що пов`язані з розглядом справи, адвокатом Олійником О.С. не підтверджені.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону. 
Судом установлено, що судовим наказом Святошинського районного суду                  м. Києва від 01 листопада 2018 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Повідомленням про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 26 лютого 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Мельниченком О.В. стягувачу ОСОБА_1 був повернутий виконавчий документ - наказ Святошинського районного суду м. Києва №759/17359/18, виданий 01 листопада 2018 року. 
Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею16 Закону України «Про виконавче провадження» визначені правила представництва сторін у виконавчому провадженні, за якими сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Особиста участь фізичної особи у виконавчому провадженні не позбавляє її права мати представника, крім випадку, коли боржник згідно з рішенням зобов`язаний вчинити певні дії особисто. Повноваження адвоката як представника посвідчуються ордером, дорученням органу чи установи, що уповноважені законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих дій як представника сторони виконавчого провадження. Витяг засвідчується підписами сторін договору.
Отже, повноваження представника фізичної особи підтверджуються або ордером, до якого додається витяг з договору про правову допомогу, або договором про надання правової допомоги.
Судом установлено, що підставою повернення судового наказу без виконання стало ненадання до заяви адвоката Олійника О.С. про примусове виконання судового наказу належним чином засвідченої копії або оригіналу довіреності, виданої стягувачем на ім`я Олійника О.С. , довіреності або ордеру адвоката. Оскільки заяву про примусове виконання судового рішення підписано особою, яка не має права її підписувати, виконавчий документ повернуто стягувачу без прийняття до виконання.
З матеріалів справи вбачається, що свої повноваження представника адвокат Олійник О.С. при подачі заяви від імені стягувача ОСОБА_1 підтвердив засвідченою копією договору про надання правової допомоги №405/18 від 21 вересня 2018 року, а також додатково засвідченою копією довіреності від 11 жовтня 2018 року. 
Статтею 26 Закону №5076 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (зокрема, її частинами 1 та 2) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Пунктом 9 частини 1 статті 20 Закону №5076 передбачено, що під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів.
Таким чином, зважаючи на долучені до заяви про прийняття до виконання судового наказу копій договору про надання правової допомоги, довіреності, а також ордеру і свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю, представник                  ОСОБА_1 здійснює представництво останньої, як адвокат, та має професійне право посвідчувати копії документів, зокрема і копії довіреності та договору про надання правової допомоги.
Законом не передбачено іншого обов`язкового способу посвідчення копії довіреності та договору про надання правової допомоги.
Вказані копії документів засвідчені особистим підписом Олійника О.С. з проставленням дати засвідчення та відбитком печатки.
Таким чином, виходячи з викладеного, як копія довіреності, так і копія договору про надання правової допомоги засвідчені належним чином, у відповідності до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Договором №405/18 від 21 вересня 2018 року про надання правової допомоги, укладеним між Олійником О.С. та ОСОБА_1 , передбачено, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе доручення по наданню клієнту правової допомоги та захисту в кримінальному процесі, у справах, що виникають із адміністративних правопорушень, адміністративних, цивільних та інших судових справах, а також в наданні правової допомоги при представництві інтересів клієнта перед третіми особами. Правова допомога надається на всій території України.
Зі змісту пункту 5.1 вказаного договору вбачається, що даний договір, якщо він достроково не буде припинений з ініціативи клієнта, діє до його повного виконання адвокатом доти, доки не будуть вичерпані всі надані національним законодавством засоби захисту і у відповідній справі не буде прийнято остаточного рішення. Адвокат вправі в будь-який момент розірвати цей договір в односторонньому порядку. В цьому випадку договір є розірваним з дати здачі в установу поштового зв`язку адресованого клієнтові повідомлення адвоката про розірвання цього договору.
У матеріалах заяви, поданої державному виконавцю, відсутні будь-які дані щодо кількості та виду справ, в яких адвокат Олійник О.С. надає правову допомогу ОСОБА_1 , а також чи вичерпано всі надані національним законодавством засоби захисту і чи прийняте остаточне рішення та в якій саме справі, як це передбачено пунктом 5.1 договору про надання правової допомоги. Також відсутні будь-які відомості щодо припинення цього договору достроково з ініціативи адвоката або клієнта.
Таким чином, за обставин, коли відомості про припинення дії договору про надання правової допомоги відсутні, відсутні також і підстави вважати цей договір таким, що не є чинним.
Отже, доводи апеляційної скарги Мельничука О.В. про те, що дія договору про надання правової допомоги №405/18 від  21 вересня 2018 року припинена видачею судом судового наказу про стягнення аліментів, є безпідставними.
Доводи Мельничука О.В. , викладені в апеляційній скарзі, про те, що ксерокопія довіреності, долучена до матеріалів заяви від 21 лютого 2019 року №К/50 про прийняття до виконання судового наказу, не передбачає повноважень адвоката Олійника О.С. підписувати заяву про примусове виконання рішення від імені стягувача та подавати виконавчі документи для примусового виконання до органів та осіб, уповноважених державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом, не заслуговують на увагу суду, оскільки спростовуються змістом такої довіреності.
Так, у ксерокопії довіреності зокрема зазначено, що ОСОБА_1 уповноважила Олійника О.С. бути її представником в усіх організаціях, підприємствах та установах незалежно від форм власності та підпорядкування, Міністерстві юстиції України (включаючи всі їх органи та всіх службових осіб, в тому числі в м. Києві), для чого надала право подавати будь-які клопотання, заяви та документи, розписуватись за неї. 
З огляду на те, що діяльність приватних виконавців регламентується Міністерством юстиції України, приватні виконавці підпорядковані департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України, наявні всі підстави вважати, що вищевказаною довіреністю адвокат Олійник О.С. уповноважений на подання від імені ОСОБА_1 заяви та відповідних документів для прийняття до виконання судового наказу.
Зважаючи на викладені обставини, колегія погоджується з висновком місцевого суду, що надавши належним чином завірений договір про надання правової допомоги адвокат Олійник О.С. підтвердив свої повноваження представництва стягувача ОСОБА_1 .
Такі повноваження також підтверджуються і належним чином завіреною копією довіреності від 11 жовтня 2018 року.
Неспроможними є також аргументи Мельничука О.В. , що додана до заяви №К/50 від 21 лютого 2019 року копія ухвали Святошинського районного суду                     м. Києва від 14 січня 2019 року про виправлення описки, яка є невід`ємною частиною судового наказу Святошинського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року, не містить відмітки із зазначенням дати набрання ухвалою законної сили, оскільки така обставина відповідно до повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу не була підставою для такого повернення, крім того виправлення описки у судовому наказі не змінює дати набрання чинності наказу.
Щодо вимог апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - Олійника О.С. про зобов`язання судом приватного виконавця розпочати примусове виконання судового наказу та винести постанову про відкриття виконавчого провадження, колегія виходить з наступного.
Частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Таким чином, виходячи з норм статті 451 ЦПК України, суд не наділений повноваженнями щодо скасування постанови державного виконавця, а відновлення порушеного права заявника підлягає у спосіб, передбачений частиною другою статті 451 ЦПК України, а саме, шляхом зобов`язання державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Зважаючи на положення статті 451 ЦПК України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог скарги про зобов`язання судом приватного виконавця розпочати примусове виконання судового наказу та винести постанову про відкриття виконавчого провадження та вважає такий висновок законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - Олійника О.С. про те, що суд першої інстанції фактично відмовився від виконання покладеного на нього обов`язку із судового контролю за виконанням судових рішень, пославшись на відсутність повноважень, є неспроможними та зводяться до незгоди останнього із судовим рішенням і власного тлумачення положень чинного цивільного процесуального закону.
У частині відмови в задоволенні вимог скаржника про стягнення з приватного виконавця на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно частини другої статті 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Олійником О.С. ані при зверненні до суду зі скаргою на постанову приватного виконавця, ані під час розгляду справи судом не було подано попереднього розрахунку витрат, акту виконаних робіт, детального опису виконаних робіт, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Документи, які підтверджують понесені витрати, Олійник О.С. подав після постановлення оскаржуваної ухвали, додавши їх до заяви про ухвалення додаткового рішення.
Позаяк скаржник вирішив подати заяву та відповідні документи після того, як суд першої інстанції постановив ухвалу у справі, підстави для ухвалення за цією заявою додаткового рішення відповідно до статті 270 ЦПК України відсутні.
Виходячи з викладеного, за відсутності в матеріалах справи детального опису виконаних адвокатом робіт, акту виконаних робіт та розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення з Мельничука О.В. витрат на правову допомогу.
З огляду на зазначене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи та подані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку, взяв до уваги норми статті 451 та частини 2 статті 137 ЦПК України та правильно вирішив, що скарга представника ОСОБА_1 -               Олійника О.С. на постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельниченка Олега Володимиовича про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання при здійсненні виконавчого провадження наказу Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/17359/18 підлягає задоволенню частково.
Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, яке могло би стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали. Аргументи апелянта зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.
Ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381-384  ЦПК України, Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу приватного виконавця Мельниченка Олега Володимировича залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий	Т.О. Писана	
Судді	К.П. Приходько	
	С.О. Журба