ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3427/20 Справа № 202/7531/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бельченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року 
по справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 21» Дніпропетровської міської ради, Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Комунального виробничого житлове ремонтно - експлуатаційного підприємства Індустріального району, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, комунального підприємства «Реформжитло» Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради про виключення квартири із числа службових, визнання права постійного користування, – 

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року позивачі звернулись до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року з позовом до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 21» Дніпропетровської міської ради, Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, Комунального виробничого житлове ремонтно - експлуатаційного підприємства Індустріального району, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, комунального підприємства «Реформжитло» Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради про виключення квартири із числа службових, визнання права постійного користування. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно Посвідчення № 43 на право зайняття службової житлової площі від 01.08.1972 року, виданого на підставі рішення Амур - Нижньодніпровського виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, наймачем житлового приміщення за адресою : АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 . 
Останній заселився в квартиру зі своєю сім`єю: дружиною - ОСОБА_4 , синами - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , донькою – ОСОБА_7 , тещею – ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
За цей час в зазначеній квартирі була зареєстрована та проживала ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_9 ), а також проживав та був зареєстрований позивач ОСОБА_2 , онук ОСОБА_3 з 30.12.2016 року. 
02.02.2017 року позивачі звернулися до КП ЖЕП № 21 ДМР з проханням переоформити на ОСОБА_1 особовий рахунок квартири. 
Начальник КП ЖЕП № 21ДМР погодив переоформлення особового рахунку на вказану квартиру та зазначив, що таке переоформлення здійснюється районною радою у зв`язку з тим, що дана квартира має статус службової. 
При усному зверненні до Індустріальної районної ради було рекомендовано звернутися до Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради. 
30.10.2017 року позивачі звернулися до КП ЖЕП № 21 ДМР з проханням надати клопотання до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про виключення квартири АДРЕСА_2 із числа службових. 
30.12.2016 року до Дніпровської міської ради було направлено заяву з вимогою про переоформлення квартири, але 12.01.2017 року була надана відповідь, якою Дніпровська міська рада фактично відмовила у задоволенні заяви, порадивши звернутися до Індустріальної районної ради.
       Позивачі продовжують проживати в цій квартирі, сплачують комунальні послуги, утримують її, але реалізувати своє право на приватизацію не можуть. Тому, уточнивши позовні вимоги заявою від 04.07.2018 року, просили зобов`язати Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 21» Дніпропетровської міської ради подати до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради клопотання про виключення із числа службових квартири АДРЕСА_2 ; зобов`язати Дніпровську міську раду виключити із числа службових зазначену квартиру і визнати за ними право постійного користування цією квартирою.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що 01.08.1972 року на підставі рішення Амур - Нижньодніпровського виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради на ім`я ОСОБА_3 , який на той час працював у ЖЕКу № 29 слюсарем - сантехніком, було видано посвідчення № 43 на заняття службового приміщення на період роботи на даній посаді за адресою : АДРЕСА_1 . Членами його сім`ї на той час у посвідченні № 43 були зазначені дружина - ОСОБА_4 , сини - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , донька – ОСОБА_7 , теща – ОСОБА_8 (а.с.11 т.1).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції були порушені норми як матеріального, так і процесуального права, зважаючи на наступне.

       Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 23.10.1962 №1230 «Про впорядкування відомчих і службових жилих приміщень» зазначено: «Встановити, що службові приміщення надаються громадянам, які за родом своїх трудових обов`язків повинні проживати за місцем роботи (керуючі будинками, двірники, вахтери тощо) або в службовому будинку (працівники лікувальних і учбових закладів, музеїв тощо)».
       Відповідно до вимог статті 122 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове приміщення.
       Відповідно до частини 1 статті 118 Житлового кодексу України службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
       Отже, посвідчення № 43 (спеціальний ордер) було видано ОСОБА_3 на зайняття службового приміщення у зв`язку з родом його трудової діяльності. Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 помер - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12 т. 1).
       Відповідно до пункту 6 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 37 від 04.02.1988 року, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
       Матеріалами справи встановлено, що станом на 30.01.2018 року на балансі Комунального виробничого житлового ремонтно - експлуатаційного підприємства Індустріального району перебуває будинок АДРЕСА_3 (т.1.а.с.73).
Також, матеріалами справи встановлено, що Комунальне виробниче житлове ремонтно - експлуатаційне підприємство Індустріального району на виконання «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 37 від 04.02.1988 року, 29.03.2018 року зверталося до виконавчого комітету Дніпровської міської ради з листом про виключення квартири АДРЕСА_2 із числа службових (а.с.190,191 т.1). Листом від 16.10.2018 року за номером 116 Т.В. Комунальне підприємство «Реформжитло» Дніпровської міської ради повідомило, що виконати технічні дії щодо виключення даної квартири із числа службових не уявляється можливим у зв`язку з тим, що заявником не надано необхідного пакету документів (а.с.189 т. 1).
       З наведеного вбачається, що Комунальне виробниче житлове ремонтно - експлуатаційне підприємство Індустріального району звернулось до Дніпровської міської ради з відповідним клопотанням про виключення квартири із числа службових, а Комунальне підприємство «Реформжитло» Дніпровської міської ради не розглянуло дане питання по суті через ненадання заявником необхідних документів.
       Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, передбаченому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або запре речень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за встановлених обставин, немає підстав для зобов`язання Комунального виробничого житлового ремонтно - експлуатаційного підприємства Індустріального району для звернення до Дніпровської міської ради з клопотанням про виключення квартири АДРЕСА_2 із числа службових, а Дніпровську міську раду – до виключення цієї квартири із числа службових, оскільки, як встановлено, питання про виключення квартири із числа службових не розглянуто через ненадання відповідних документів саме заявником. 
Крім того, відповідно до «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 37 від 04.02.1988 року, існує відповідний порядок виключення квартири із числа службових визначений, який КВЖРЕП Індустріального району не було дотримано.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що прав позивачів на користування службовим житлом відповідачі та інші особи не порушують, позивачі зареєстровані, проживають та користуються службовою квартирою, як колишні члени сім"ї особи, якій службову квартиру було надано. 
       Між сторонами виникли правовідносини з приводу користування службовою квартирою. Такі правовідносини врегульовані вимогами ст.ст.118-126 ЖК України та Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37.
       Відповідно до вимог статті 6 цього Кодексу жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.
       Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР).
       За правилом ст. 124 цього Кодексу робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
       Крім того, як вбачається із посвідчення № 43 було видано ОСОБА_3 на зайняття службового приміщення у зв`язку з родом його трудової діяльності (т. 1 а.с.11). У примітках зазначеного посвідчення вказано, що у випадку припинення роботи в даній організації зазначена службова житлова площа повинна бути звільнена у 10-денний термін разом з особами, які там проживають, без надання іншої житлової площі.
       Відповідно до положень частин першої і другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем – житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем – громадянином, на ім`я якого видано ордер.
       Встановлено, що позивачами відповідний договір найму жилого приміщення не укладався, та ордер на ім`я будь - кого з позивачів не видавався.
       Крім того, як встановлено, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , на ім`я якого було видано посвідчення на право зайняття спірної квартири, як службового приміщення, позивачі продовжують проживати і користуватися цією квартирою. 
       Доказів того, що будь - хто з відповідачів по справі звертався з вимогою про їх виселення чи оспорювання права на проживання, позивачами не надано та ні судом першої, ні апеляційної інстанції не встановлено. 
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що спірне житлове приміщення має особливий статус, згідно якого право користування ним є похідне від трудового договору, позивачі не відносяться до категорії осіб, яким надається службове жиле приміщення. Названі заявниками обставини та норми закону, в т.ч.Конституції України, не можуть бути на думку колегії суддів підставами для задоволення позову. 

       Також, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо судової практики, оскільки вони зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. 
Тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає доведеним, що прав позивачів на користування службовим житлом відповідачі не порушують, позивачі зареєстровані, проживають та користуються службовою квартирою, як колишні члени сім”ї особи, якій службову квартиру було надано.
       Посилання апелянта на упередження ставлення судді Бєльченко Л.А., оскільки вона розглядала справу № 202/8868/15-ц за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Департаменту корпоративних права та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради, виконкому Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, третя особа – Комунальне підприємство «Житлово- експлуатаційне підприємство № 21» Дніпропетровської міської ради про захист житлових прав, виключення житлового приміщення із числа службових, колегія суддів не приймає до уваги, зважаючи на наступне.
       Встановлено, що у листопаді 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили визнати бездіяльність відповідачів щодо ненадання їм відповідей на письмові запити та непереведення службової квартири АДРЕСА_2 в ордерну; визнати ордерною зазначену квартиру та зобов`язати Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 21» (далі – КП «ЖЕП № 21») вчинити дії з виключення цієї квартири із числа службових та укласти з ними договір найму цієї квартири.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 – ОСОБА_10 – відхилено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року залишено без змін.
Згідно ч. 1 ст. 37 ЦПК України, суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі. 
Проте,  з наведених обставин не вбачається наявності перелічених підстав. 
Крім того, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2018 року було відмовлено у задоволенні заяви представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – ОСОБА_10 про відвід судді. 

       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
        Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року – залишити без змін.
        Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

Т.П. Красвітна