Дата документу 22.06.2020 Справа № 337/1142/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 337/1142/19                 Головуючий у 1-й інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження №22-ц/807/1839/20                          Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
22 червня 2020 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді - доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку компенсації за порушення строків виплати заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку компенсації за порушення строків виплати заробітної плати.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що розпорядженням від 16 червня 2007 року її було прийнято за сумісництвом на роботу до Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» на посаду головного бухгалтера.

Наказом №17 від 24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням з 25 жовтня 2017 року.

При звільненні їй не було виплачено заробітну плату за жовтень 2017 року і компенсацію за відпустку. 

Відповідно до відомості №10 нарахування заробітної плати за жовтень 2017 року, за вказаний місяць заробітна плата ОСОБА_1 після відрахування належних за законом податків дорювнює 1449,00 гривень. Крім того, їй не було сплачено компенсацію за відпустку, розмір якої складає 1960, 98 гривень.

ОСОБА_1 зверталась до Голови правління Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» Ганжі В ОСОБА_2 з питань виплати їй заробітної плати за жовтень 2017 року та виплати грошової компенсацї за відпустку, проте вказані вимоги були залишені без задоволення та вона звернулася до Головного управління держпраці у Запорізькій області, після чого була здійснена перевірка за результатами якої факт невиплати заборгованості по заробітній платі підтвердився та ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. 

В червні та липні 2019 року ОСОБА_1 зверталася до суду з уточненими позовними заявами, в яких уточнювала розмір витрат, які просила стягнути з вдповідача.        

Із урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила суд:

Стягнути з Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 1449,00 гривень, компенсацію за відпустку в розмірі 1960,98 гривень, компенсацію за порушення строків виплати в розмірі 463,05 гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 2800,00 гривень, поштові витрати в розмірі 85,08 гривень та понесені витрати насплату судового збору в розмірі 768, 40 гривень.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за відпустку, компенсації за порушення строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено.
Стягнуто з Обслуговуючого гаражного Кооперативу «Хортицький» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платні в сумі 1449грн., компенсації за відпустку в сумі 1960,98 грн., компенсації за порушення строків її виплати в сумі 463,05 грн., витрати на правову допомогу в сумі 2800 грн., поштові витрати в сумі 85, 08 грн., та понесені витрати на сплату судового збору в сумі 768,40 грн., а всього стягнути - 7526,51 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Обслуговуючий гаражний кооператив «Хортицький» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на підтвердження спірного  розміру заробітної плати та розміру компенсації за невикористану відпустку в періаод з 06 червня 2016 року по 25 жовтня 2017 року позивачка  надала суду відомість № 10 про нарахування заробітної плати за жовтень 2017 року, яка була складена нею  та затверджена виконуюячим обов`язки голови правління  Обслуговуючого гаражного кооперативу  «Хортицький» ОСОБА_3 , який був нелегетимний. Водночас, суд  зазначену відомість поклав в основу судового рішення на підтвердження заборгованості за заробітною платою та компенсації за невикористану відпустку. Крім того, судом не встановлено, за скільки робочих днів та годин  ОСОБА_1  вирахувала заборгованість по заробітній платі, оскільки вона працювала за сумісництвом і розмір її заробітної плати залежить від її робочого часу та повинен відповідати графікам виходу на роботу. При стягненні компенсації за невикористану відпустку, суд не встановив, чи дійсно у позивачки є право на таку відпустку та чи дійсно вона її не використала і з чиєї вини. Крім того, ОСОБА_1 звернулася до суду з порушенням тримісячного строку звернення до суду при вирішенні трудового спору, у зв`язку з чим її позовні вимоги повинні бути відхилені так як подані з порушенням строків. Однак суд першої інстанції зазначене не врахував.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інситанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу. 

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2020 року це 210 200,00 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102 грн (2102 грн. х 100 = 210 200,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 3873.03 грн грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якї не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю – доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає. 

Частинами першою та третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення ОСОБА_1 ( 25 жовтня 2017 року) обслуговуючий кооператив «Хортицький» як роботодавець не провів з нею повного розрахунку з виплати заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку, у зв`язку з чим за жовтень 2017 року утворилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 1449,00 грн, компенсація за невикористану відпустку в розмірі 1960.98 грн , чим порушено ч.1 ст. 116, ч.1 ст. 83 КЗпП України, яка підлягає стягненню з відповідача. Також підлягає стягненню й компенсація розміром 463.05 грн. за порушення строків виплати заробітної плати.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом установлено, що відповідно до розпорядження голови Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» від 16 червня 2017 року ОСОБА_1 прийнята за сумісництвом на посаду головного бухгалтера Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький». (а.с. 12).

Згідно штатного розкладу з січня 2017 року головному бухгалтеру встановлено оклад згідно ставки 0,5 в розмірі 2400,00 гривень. (а.с. 100).

Відповідно до наказу № 17 від 24 жовтня 2017 року, виданого в.о. голови правління Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» ОСОБА_1 звільнена з посади головного бухгалтера за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. (а.с. 13).

Розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 у день звільнення у повному обсязі не проведено, наявна заборгованість з нарахованою, але не виплаченою заробітною платою за жовтень 2017 року з урахуванням податків та зборів у розмірі 1449 грн., компенсація за невикористану відпустку – 1960,98 грн. з урахуванням податків та зборів, що підтверджено відомістю № 10 нарахування заробітної плати за жовтень 2017 року.(а.с. 14-15).

04 листопада 2017 року ОСОБА_1 на адресу Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» направила вимогу про виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середню заробітну плату за весь час затримки по день фактичного розрахунку. (а.с. 8-11).
Зазначена вимога залишена без належного реагування.

Згідно листа Головного Управління Держпраці у Запорізькій області від 27 червня 2018 року № 08/02.8-06/5025, фахівцем Головного управління Держпраці у Запорізькій області проведено інспекційне відвідування Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький», яким встановлено, що як вбачається з досліджених інспектором розрахунково-платіжних документів за жовтень 2017 року (відомості №20 від 17 листопада 2017 року) в день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено розрахункові кошти (у тому числі компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки), чим порушено ч.1 ст.116. ч.1 ст.83 КЗпП України. За результатами проведення контрольного заходу складено акт, голові правління ОСОБА_4 виданий обов`язковий до виконання припис. (а.с. 17).

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (відповідно до преамбули цього Кодексу).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. 

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. 

Положеннями статей 4, 6 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
Пунктом 7 Порядку визначений порядок нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях і провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. 
Аналіз частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України "Про відпустки" дозволяє дійти висновку про встановлення законодавцем права працівника, який звільняється, вимагати виплати йому роботодавцем грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

За змістом статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою визначено структуру заробітної плати, вбачаються три її складові - "основна заробітна плата", до якої законодавцем віднесено винагороду за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці; "додаткова заробітна плата", що включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, а також премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; "інші заохочувальні та компенсаційні виплати", до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, чинним законодавством грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку працівника у разі його звільнення віднесено до додаткової заробітної плати, а частиною першою статті 47 КЗпП України гарантовано її виплату у день звільнення працівника разом з іншими належними працівнику виплатами на дату звільнення.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встаровлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

На підтвердження заборгованості по заробітній платі та не сплаченій компенсації за невикористану відпустку у вищезазначених розмірах, позивачка посилається на відомість № 10 нарахування заробітної плати за жовтень 2017 року.

Зазначена відомість затверджена виконуючим обов`язки обслуговуючого гаражного кооперативу « Хортицький» Малюта В.М., на його підписі міститься печатка зазначеного кооперативу ( а.с. 14-15).

Належних та беззаперечних доказів, які б спростовували відсутність заборгованості перед ОСОБА_1 по заробітній платі за жовтень 2017 року та компенсації за невикористану відпустку, відповідач суду не надав. 

Водночас головним управлінням держпраці у Запорізькій області від 27 червня 2018 року № 08/02.8-06\5025 про розгляд звернення ОСОБА_1 стосовно можливих порушень законодавства про працю керівником Обслуговуючого гаражного кооперативу « Хортицький» було встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено розрахункові кошти у тому й числі, грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки. чим порушено вимоги ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 83 КЗпП України. За результатами контрольного заходу складено акт голові правління Ганжі В.В., видано обов`язковий до виконання припис ( а.с. 17).

Доводи апеляційної скарги про те, що відомість № 10 нарахування заробітної плати робітникам Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» за жовтень 2017 року була затверджена нелегітимним виконуючим обов`язки голови зазначеного кооперативу ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надана належних та беззаперечних доказів на спростування зазначених обставин. 

Доказів того, що відповідач з цього питання звертався в правоохоронні органи, матеріали справи також не містять. 

Водночас, з протоколу № 1 засідання правління кооперативу та ревізійної комісії від 19 березня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 був одноголосно обраний в.о. голови правління до проведення загальних зборів кооперативу.

На засіданні правління кооперативу та ревізійної комісії від 26 березня 2016 року, протокол № 2 ОСОБА_3 було запропоновано вступити на посаду в.о. голови правління кооперативу з 01.04.2016 з правом підпису банківських фінансових та інших документів до проведення загальних зборів у 2016 році ( а.с. 169-170 ).

Встановивши, що позивачці в день звільнення ( 25 жовтня 2017 року ) відповідачем не виплачена заробітна плата за жовтень 2017 року, у розмірі 1449.00 грн з урахуванням податків і зборів та компенсація за невикористані дні відпустки за період з 16 червня 2016 року по 25 жовтня 2017 року у розмірі 1960.98 грн з урахуванням податків та зборів, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог. 

За змістом частини шостої статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. 

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

ОСОБА_1 було звільнено 25 жовтня 2017 року, а остаточний розрахунок по заробітній платі з нею не проведено до теперішнього часу. 

Виходячи з установлених обставин справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача компенсацію (індексацію) втрати частини заробітної плати в сумі 463.05 грн на підставі статті 34 Закону України "Про оплату праці" згідно з якою компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством.

Доводи апеляційної скарги Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку не ґрунтуються на законі.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових правовідносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України "Про оплату праці", а також розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 (далі – Інструкція)
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про оплату праці" та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. 

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що сума грошової компенсації за  невикористану відпустку за своєю правовою природою входить до структури заробітної плати, а саме віднесено до додаткової заробітної плати у розумінні ст. 2 Закону України « Про оплату праці»,у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції положень ст. 233 КЗпП України та пропуску позивачкою тримісячного строку для звернення до суду з позовом не заслуговують на увагу,оскільки звернення до суду  з заявою про вирішення трудового спору  у справах про стягнення заробітної плати здійснюється без обмежень будь – яким строком. 
Частиною першою статті 47 КЗпП України гарантовано виплату грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у день звільнення працівника разом з іншими належними працівнику виплатами на дату звільнення.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини грошових доходів за порушення строків виплати заробітної плати.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
       1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. 
         З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Перевіривши доводи апеляційної скарги , апеляційний суд  приходить до висновку,  що апеляційна скарга не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, які б безспірно підтвердили  обґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Сукупність  досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване   судове рішення.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382  ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).
За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII "Прикінцевих положень" вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого гаражного кооперативу «Хортицький» залишити без задоволення. 
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 22 червня 2020 року.

Головуючий, судя – доповідач 	Суддя 	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.