ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року	Львів	Справа № 140/2897/19 пров. № А/857/3/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі: 
          головуючого судді Довгополова О.М., 
          суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,
з участю секретаря судового засідання Хітрень О.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів, - 

суддя (судді) в суді першої інстанції – Ковальчук В.Д., 
час ухвалення рішення – не вказано, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк, 
дата складання повного тексту рішення – 18.11.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), яким просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення 02.08.2018 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення; стягнути з відповідача на його користь середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 02.08.2019 року по день постановлення судом рішення у цій справі. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення мотивоване тим, що на даний час складові грошового забезпечення, які на думку позивача, мали бути йому виплачені на день звільнення зі служби (одноразова грошова допомога при звільненні, грошова компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки і за речове майно, індексація грошового забезпечення), йому не нараховані і не виплачені, їх конкретний розмір не встановлений рішенням суду, а учасники справи не надали обґрунтованого розрахунку їх сум, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити істотність цього розміру порівняно із середнім заробітком, що повинно бути враховано при застосуванні положень ст. 117 Кодексу законів про працю України. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вони заявлені передчасно та їх вирішення в судовому порядку є можливим лише після фактичного встановлення розміру спірних складових грошового забезпечення позивача. 
Рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач. Вважає, що суд порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував обставини, що мали значення для вирішення справи і висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про передчасність позовних вимог є помилковим, оскільки: відповідач визнав, що не виплачував індексацію грошового забезпечення за період проходження ним військової служби з 01.07.2015 року до 01.08.2019 року, що підтверджується відповідними довідками із зазначенням конкретних сум; відповідач визнав, що ним не використано додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки і не виплачено грошову компенсацію за ці відпустки; відповідач нарахував і виплатив йому із запізненням одноразову грошову допомогу при звільненні та грошову компенсацію за речове майно, що підтверджується відповідними довідками про перерахування коштів. Також позивач наголошує, що його право на отримання описаних виплат передбачене безпосередньо встановленими нормами законодавства. Крім того, у випадку встановлення факту протиправної бездіяльності Луцького прикордонного загону щодо непроведення 02.08.2018 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні його з військової служби, що доведено у спірному випадку, іншої поведінки відповідача, що забезпечувала б захист його порушеного права, як виплата середнього заробітку, передбаченого ст. 117 Кодексу законів про працю України, на переконання позивача, не може бути. При цьому, позивач зазначає, що відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, (або наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок), суд у випадку непроведення розрахунку на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток по день постановлення рішення. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому виклав свої заперечення, вважає вимоги та доводи апеляційної скарги безпідставними, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановив суд, ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) з 31.01.1994 року до 01.08.2019 року, що підтверджується довідкою від 29.08.2019 року № 30/655. 
Наказом начальника Північного регіонального управління Державної прикоордонної служби України від 27.06.2019 року № 210-ос майора ОСОБА_1 , заступника начальника відділу управління службою штабу, було звільнено у запас Збройних Сил України за пп. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 (у зв`язку із закінченням строку контракту) Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». 
Наказом начальника Військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2019 року № 408-ос «Про особовий склад» ОСОБА_1 з 01.08.2019 року було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Вказаним наказом також було вирішено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік за 26 календарних днів, одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 27 повних календарних років служби в сумі 224370,00 грн., надбавку за 01.08.2019 року за особливості проходження служби у розмірі 20% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, премію за 01.08.2019 року у розмірі 45% посадового окладу. 
На рапорт позивача щодо виплати належних йому сум при звільненні відповідач листом від 23.07.2019 року № 30/8298 повідомив про те, що він не звертався до командування загону стосовно надання додаткової відпустки як учасник бойових дій. Додатково повідомлено, що така відпустка не належить до щорічних відпусток, тому на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток, у тому числі щодо перенесення на інший період, виплати грошової компенсації під час звільнення.
Також на рапорти позивача від 18.07.2019 року та від 26.07.2019 року відповідач листом від 19.08.2019 року № 11/9345 направив позивачу особову картку грошового забезпечення про склад та нараховані суми грошового забезпечення за 2019 рік і довідку про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. Згідно з цією довідкою позивача повідомлено, що індексація здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. В кошторисах призначення Державної прикордонної служби України видатки були передбачені у 2015 році з січня по червень включно (нарахування та виплата за вказаний період здійснювалась у листопаді-грудні 2015 року). Починаючи з липня 2015 року та до грудня 2018 року, видатки на виплату індексації не передбачені, у зв`язку з цим нарахування та виплата індексації не здійснювалась.
Крім того, на заяву позивача від 12.09.2019 року відповідач листом від 23.09.2019 року № 723/10787 направив йому довідку № 71 про вартість речового майна, що належить до видачі. Водночас у цьому листі відповідач проінформував позивача, що потреба в коштах направлена до Адміністрації Державної прикордонної служби України та після надходження бюджетних асигнувань на дану виплату та в порядку черги буде здійснено перерахунок коштів на його банківський рахунок. 
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 вважає, що відповідач йому при звільненні не виплатив усіх складових грошового забезпечення, а саме: одноразову грошову допомогу при звільненні; грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2019 роки; індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.07.2015 року до 01.08.2019 року; грошову компенсацію за речове майно. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, зважаючи на таке. 
Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Як правильно вказав суд першої інстанції, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Державної прикордонної служби, не встановлено відповідальності за невиплату чи несвоєчасну виплату усіх сум грошового забезпечення за всіма видами, тому з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації положення ст. 117 Кодексу законів про працю України, які є загальними, необхідно поширити на правовідносини, які виникли під час звільнення особи з військової служби в Державній прикордонній службі. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16. 
Слід зазначити, що згідно із наведеними положеннями ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а в разі невиконання такого обов`язку наступає відповідальність у вигляді обов`язку виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відповідно до змісту ст. 117 Кодексу законів про працю України відповідальність за невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, настає лише у випадку наявності вини установи, яка повинна була здійснити такі виплати. 
Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до змісту ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, виплата середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку можлива лише у разі відсутності спору про її розмір. 
Також колегія суддів вважає, що у спірному випадку ОСОБА_1 може визначити остаточний обсяг своїх вимог до відповідача лише тоді, коли таке правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт розрахунку. Однак, як встановив суд та не заперечується позивачем, відповідач не здійснив такого розрахунку, тобто відсутня подія фактичного повного розрахунку з ним при звільненні зі служби.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Луцького прикордонного загону щодо непроведення 02.08.2018 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення і стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по день постановлення судом рішення, 
є передчасними, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений Верховним Судом у постанові від 28.11.2019 року у справі № 360/1159/19. 
Доводи позивача про визнання відповідачем фактів невиплати індексації грошового забезпечення за період проходження ним військової служби з 01.07.2015 року до 01.08.2019 року та грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, а також відсутність спору про розміри цих виплат, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач взагалі заперечує право позивача на отримання таких складових грошового забезпечення, про що вказує, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу. 
Щодо доводів позивача про нарахування і виплату відповідачем з порушенням встановленого законом строку одноразової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за речове майно, що підтверджується матеріалами справи і не заперечується останнім, колегія суддів зазначає, що факт виплати відповідачем вказаних допомоги і компенсації не є достатньою підставою для стягнення з відповідача на даний час середнього заробітку, передбаченого ст. 117 Кодексу законів про працю України, оскільки, як зазначено вище, для цього необхідний фактичний і повний розрахунок з ним при звільненні зі служби, чого у спірному випадку судом не встановлено. 
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд – 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року у справі № 140/2897/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повне судове рішення складено 06 березня 2020 року

У зв`язку із перебуванням судді Гудима Л.Я. згідно з наказом голови суду від 20.02.2020 року № 78-к/тм у відпустці в період з 28.02.2020 року до 09.03.2020 року, постанова, повний тест якої складено 06.03.2020 року, надіслана до Єдиного державного реєстру судових рішень 10.03.2020 року.