КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/6873/2020
                                                                                                                  Справа 372/948/20
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем   України
 
17 червня 2020 року                                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря             Гасюк В.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Обухівського районного суду Київської області, постановлену у складі судді Проць Т.В. в м. Обухів 12 березня 2020 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В березні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду позов про стягнення заборгованості за договором позики та заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що позовні вимоги щодо відповідачів як солідарних боржників висунуто на суму 25000 доларів США, а решта грошових коштів стягується з відповідача ОСОБА_4 особисто. Відповідач ОСОБА_3 , дізнавшись про намір позивача звернутися з позовом про стягнення грошових коштів, вирішила позбутись усіх власних об`єктів нерухомості з метою уникнення можливості звернення стягнення на останні з боку ОСОБА_1 . В мережі Інтернет існує ряд оголошень, з яких вбачається намір ОСОБА_3 продати власні об`єкти нерухомого майна, що свідчить про нагальну необхідність якнайшвидшого накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_3 по даній справі. Зважаючи на ту обставину, що будинок, який намагається продати ОСОБА_3 , виставлено за загальну вартість у 700000 доларів США, а солідарна вимога про стягнення з ОСОБА_3 за позовом у даній справі складає лише 25000 доларів США, позивач розуміє, що накладення арешту на вказаний будинок не буде відповідати критерію співмірності. Тим не менш, на інші два об`єкти - квартира у м. Вишневе та офіс у м. Обухів, які продаються ОСОБА_3 за загальну вартість 25000 доларів США, позивач просить суд накласти арешт, щоб зберегти можливість отримати хоча б частку тих коштів, які він позичав відповідачам. 
На підставі вищевикладеного просив вжити заходи забезпечення позову, наклавши арешт на два об`єкти нерухомості, які належать ОСОБА_3 на праві власності, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення офісу АДРЕСА_4 .
 
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви залишено без задоволення.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необгрунтованість ухвали, просив скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав правової оцінки доказам, наданим позивачем на підтвердження наміру ОСОБА_3 продати власні об`єкти нерухомого майна з метою істотного ускладнення та унеможливлення виконання рішення суду по вказаній справі. Суд відхилив докази існування вказаних загроз, але у мотивувальній частині не зазначив ні про те, що відхилив вказані докази, ані також про те, з яких мотивів здійснив таке відхилення. 
Суд не надав оцінки посиланням позивача на практику Верховного Суду, на яку посилався ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову і не надав мотивів неврахування таких правових висновків. У другій частині апеляційної скарги позивач наводив зазначену практику Верховного суду у конкретних справах.
Суд не здійснив юридичну кваліфікацію фактичним обставинам справи, не надав оцінку кожному аргументу, наведеному позивачем, і в мотивувальній частині ухвали безпідставно зазначив, що належних та допустимих доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується необхідність застосування забезпечення позову, позивачем не подано.
Не погоджувався з висновками суду щодо неспівмірності позовних вимог заходам забезпечення позову, враховуючи, що вартість об`єктів 14000 доларів США та 11000 доларів США, які виставлені відповідачем на терміновий продаж, якраз і складають солідарну позовну вимогу про стягнення 25000 доларів США. Крім того, якщо суд зважав на неспівмірність вимог позову та вимог заяви, вн міг би накласти арешт хоча б на один об`єкт нерухомості або застосувати менш жорсткі засоби забезпечення - наприклад заборону відчуження.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Звертаючись до суду із даною заявою про забезпечення позову у справі про стягнення заборгованості за договором позики, ОСОБА_1 посилався на те, що позовні вимоги щодо відповідачів як солідарних боржників висунуто на суму 25000 доларів США, що у тексті прохальної частини виглядає наступним чином: "Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 25000 доларів США за розпискою на загальну суму 100150 доларів США". Отже, солідарно з подружжя стягується 25000 доларів США, а решта грошових коштів стягується із відповідача ОСОБА_4 особисто. Відповідач ОСОБА_3 , дізнавшись про намір позивача звернутися з позовом про стягнення грошових коштів, вирішила позбутись усіх власних об`єктів нерухомості з метою уникнення можливості звернення стягнення на останні з боку ОСОБА_1 . В мережі Інтернет існує ряд оголошень, з яких вбачається намір ОСОБА_3 продати власні об`єкти нерухомого майна, що свідчить про нагальну необхідність якнайшвидшого накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_3   по даній справі.
 
В матеріалах справи наявні наступні докази, якими позивач доводить існування підстав для забезпечення позову: копії розписок про отримання коштів за договорами позики ОСОБА_4 ; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , нежиле приміщення офісу за адресою АДРЕСА_4 ; роздруківки з сайту оголошень bazar .ua із оголошеннями від 04 березня 2020 року про терміновий продаж зазначених об`єктів нерухомості за ціною 14000 доларів США та 11000 доларів США відповідно, із вказівкою автора оголошення - ОСОБА_5 .
 
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. 
 
Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.  
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
 
Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
 
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
 
З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
 
З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
 
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
 
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується необхідність застосування забезпечення позову, позивачем не подано, також суд вважав розмір позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3 , неспівмірним із розміром майна, на яке позивач просить накласти арешт.
 
Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказам, наявним в матеріалах справи. 
 
Так, із наданих заявником доказів вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики, копії розписок наявні в матеріалах справи, що вказує на наявність майнового спору між сторонами, і у випадку задоволення позову із відповідачів солідарно на користь позивача може бути стягнута заборгованість в розмірі 25000 доларів США, примусове звернення стягнення на які здійснюватиметься у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.
 
Відповідно до ст. ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
 
На підтвердження реєстрації за відповідачем нерухомого майна позивач надав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
 
Оскільки належне відповідачу нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.
 
Крім того, в матеріалах справи є письмова копія електронного доказу - роздруківки сайту оголошень bazar . ua , із якого можна дійти висновку про намір відповідача відчужити належне йому нерухоме майно, на яке позивач просив накласти арешт, за сукупною вартістю, яка дорівнює розміру солідарних позовних вимог.
 
Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обгрунтованим.
 
Враховуючи майновий характер позовних вимог, відповідач має об`єктивну можливість розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів в разі задоволення позову.
 
За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується необхідність застосування забезпечення позову, а також щодо неспівмірності розміру позовних вимог заходам забезпечення позову, не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.
 
Таким чином, ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи по суті заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі є стягнення із відповідачів на користь позивача грошових коштів, і у разі задоволення позову із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача може бути стягнуто 25000 доларів США.
 
В судове засідання 17 червня 2020 року представником позивача надано письмові пояснення по апеляційній скарзі, в яких він зазначав, що відповідач 15 червня 2020 року здійснила відчуження всього належного й нерухомого майна, як висновок, відповідачі ввели в оману суд апеляційної інстанції, створили неможливість майбутнього виконання судового рішення по стягненню коштів, і намагаються створити фінансову та комерційну нестабільність в Україні для добросовісних законослухняних кредиторів. Як наслідок позивач не зможе отримати ефективний судовий захист, передбачений ст. 1 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та не зможе отримати ефективний судовий захист. Просив скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року у справі № 372/948/20 повністю і ухвалити нове рішення, яким вжити заходи забезпечення позову по даній справі, наклавши арешт на два об`єкти нерухомості, які належать ОСОБА_3 на праві власності, а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення офісу № 120 за адресою АДРЕСА_3 ; накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 , яке належить їй на праві власності; накласти арешт на грошові кошти (готівкові та ті, що знаходяться на рахунках у банківських установах) ОСОБА_3 , які належать їй на праві власності; постановити окрему ухвалу через зловживання ОСОБА_4 процесуальним правом, а також через створення ОСОБА_3 перешкод для ОСОБА_6 у його праві на ефективний судовий захист та порушення нею законодавства - а саме, будучи винною ОСОБА_6 кошти, здійснивши відчуження нерухомості умисно до винесення судом апеляційної інстанції ухвали про арешт майна, умисно продовжує володіти чужими грошовими коштами шляхом обману та зловживання довірою, та направити вказану ухвалу до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.
До письмових пояснень представником позивача долучено інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 червня 2020 року, із якої вбачається, що квартира за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності 15 червня 2020 року за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 15 червня 2020 року.
 
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача ОСОБА_3 розпоряджатися належним їй майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідача, за рахунок якого може бути виконане судове рішення, є постійним.
 
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
 
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
 
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
 
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
 
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
 
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
 
З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про стягнення заборгованості, ціна позову в частині солідарних вимог становить 25000 доларів США, позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке належить останньому, ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань за рахунок майна відповідача, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача, а також надав належні та допустимі докази відчуження частини майна - квартири за адресою АДРЕСА_1 під час перегляду справи судом апеляційної інстанції 15 червня 2020 року.
 
З огляду на вищевикладене, захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належне відповідачеві нерухоме майно - нежитлове  приміщення офісу № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_3 - відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.
 
Вимоги про накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно відповідача, а також кошти у готівковій формі і на банківських рахунках задоволенню не підлягають, оскільки в суді першої інстанції вони не заявлялися і не вирішувалися.
 
Апеляційний суд відхиляє заперечення представника відповідача ОСОБА_4 про необгрунтованість вимог щодо забезпечення позову майном ОСОБА_3 . 
Так, в своїх запереченнях представник відповідача ОСОБА_4 вказував, що матеріали справи не містять доказів згоди ОСОБА_3 на укладення договорів позики, відтак вимоги солідарного стягнення із відповідачів є безпідставними.
Разом із тим, позов заявлений до обох відповідачів як солідарних боржників на суму 25000 доларів США, а оцінка доведеності і підставності позову може бути дана судом при розгляді справи по суті.
Відтак, відхиляються апеляційним судом і доводи представника відповідача про можливість встановлення даних обставин при перегляді ухвали про забезпечення позову.
 
Доводи представника відповідача про відсутність намірів ОСОБА_3 продати власні об`єкти нерухомого майна спростовуються тими обставинами, що за час оголошеної перерви у розгляді апеляційної скарги за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 остання розпорядилася одним із об`єктів нерухомого майна, про що представником позивача було надано докази.
 
Вимога представника позивача про постановлення судом апеляційної інстанції окремої ухвали не підлягає задоволенню з огляду на відсутність підстав, передбачених ст. 262, 385 ЦПК України.
                                                                                                   
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи, та оскільки вона постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення офісу № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_3 .
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
 
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.
 
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.
 
Забезпечити позов шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення офісу № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).
 
В іншій частині заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 червня 2020 року.

Головуючий:                                                                          Кашперська Т.Ц.
 
            Судді:                                                                                     Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                            Яворський М.А.