ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 березня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/11447/18
Головуючий у першій інстанції – Требух Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/49/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,
із секретарем: Шкарупою Ю.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
треті особи без самостійних вимог: Чернігівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Чернігові ради, 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Супрун Людмилою Василівною, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2019 року (ухвалене о 08:33, повний текст рішення складено 26 вересня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, -

                                      У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати його батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , яка народилася в м. Чернігові ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтовував тим, що в березні-квітні 2012 року, перебуваючи в м. Галларате (Італія) познайомився з громадянкою України ОСОБА_2 , з якою у них виник короткочасний зв`язок як між чоловіком та жінкою, після чого кожен з них повернувся до своєї країни. 20.03.2013 через соціальні мережі ОСОБА_2 повідомила позивачу, що в Україні народила від нього доньку, яку назвала ОСОБА_4 . З цього часу сторони почали спілкуватись через соціальні мережі, обмінюватись фотографіями. Поштою він та його сім`я надсилали для доньки подарунки та грошові перекази. В травні 2015 року позивач приїздив до м. Київ, де мав зустріч з відповідачкою та донькою ОСОБА_4 та всі разом гарно провели час. Однак з листопада 2017 року відповідачка припинила зв`язок з позивачем та його сім`єю з невідомих причин, у зв`язку з чим позивач не має контакту зі своєю дитиною. В подальшому він дізнався, що під час реєстрації народження дитини його не було записано батьком доньки. Реєстрація народження дівчинки була проведена відповідачкою відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, при цьому в графі відомості про батька дитини вказане його ім`я – ОСОБА_5 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким визнати його батьківство стосовно малолітньої ОСОБА_3 , посилаючись на неповне та неправильне з`ясування обставин, що мають значення для справи, їх недоведеність, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що саме від відповідачки 20.03.2013 через соціальну мережу «Facebook» він дізнався про народження доньки ОСОБА_4 та про те, що саме він є її батьком. 
Вказує, що з липня 2017 року відповідачка припинила будь-який зв`язок з позивачем, оскільки, як вбачається з її відзиву на позовну заяву, їй стало просто невигідно підтримувати з ним зв`язок, адже вона має нову сім`ю та другу дитину від іншого чоловіка.
Заявник зазначає, що окрім спілкування з ним, відповідачка постійно підтримувала контакт з його рідним братом ОСОБА_6 , вела з ним переписку, де постійно наголошувала на тому, що позивач є батьком дитини, майже щоденно виходила на контакт із ним та братом позивача, розповідала про життя дівчинки, висилала нові фото. Зі своєї сторони позивач постійно цікавився життям дитини, разом із рідним братом ОСОБА_6 висилав на потреби малолітньої ОСОБА_4 гроші, одяг та інші речі, однак документальні підтвердження цього не зберігав, оскільки не думав, що доведеться доводити батьківство у судовому порядку.
На думку заявника, висновок суду про відмову у визнанні факту батьківства повністю суперечить обставинам справи і чітко доводить факт батьківства, адже, якби відповідачці не було чого приховувати, вона б з`явилась для проведення експертизи. Однак, позивач двічі прибув на проведення експертизи із-за кордону, а відповідачка без жодних поважних причин не приїхала з м. Чернігова до м. Києва. Враховуючи вказану ситуацію, заявник просить визнати ухилення відповідачки  від проведення генетичної експертизи як факт батьківства.
Вказує, що він не з`явився на реєстрацію народження дитини до відділу РАЦС не через своє небажання бути записаним батьком дівчинки, а через те, що не знав про її народження, а запис по-батькові « ОСОБА_5 » зі слів матері дає підстави вважати, що відповідачка вважала позивача батьком дитини.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, посилаючись на те, що позивач навмисно вводить суд в оману щодо існування фактичних, правдивих та дійсних обставин. Відповідачка зазначає, що між нею та ОСОБА_1 були відсутні тривалі стосунки; вони не мали сумісного, спільного проживання без реєстрації шлюбу як до, так і після народження дитини, що підтверджується відсутністю навіть спільних фотокарток. Апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що він є батьком малолітньої ОСОБА_4 .
Вказує, що з апелянтом вона була знайома в Італії менше двох місяців. На час їхнього знайомства вона мала тривалі близькі стосунки з іншим чоловіком. Після повернення до України, вона дізналася що вагітна. На той час вона не була впевнена в тому, хто саме є біологічним батьком її дитини, тому вирішила про це написати апелянту. У відповідь останній спочатку наполягав на тому, що він не має змоги мати дітей, потім вимагав у неї зробити аборт, і в решті після того, як вона відмовилася – по телефону почав погрожувати їй. Вона дуже злякалася за своє життя та життя своєї дитини. Всю вагітність, пологи та тривалий час після пологів апелянт ані з відповідачем, ані з її донькою не спілкувався. Через деякий час після пологів вона знайшла його сторінку у «Facebоok» та написала йому. ОСОБА_1 дитину не визнав, категорично заперечував, що він може бути батьком ОСОБА_4 , про що маються відповідні відомості навіть у його скриншотах, долучених до апеляційної скарги (папка А). Скриншоти, які містяться в матеріалах справи беззаперечно не доказують того факту, що саме ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_4 . 
Наголошує, що апелянт не з`явився до відділу РАЦС на реєстрацію народження ОСОБА_4 , не надав дитині своє прізвище. Під час реєстрації народження дитини, вона записала по-батькові ім`я апелянта, тому що на той час точно не знала, хто є батьком дитини. 
Зазначає, що на сьогоднішній день вона заміжня, має окрім ОСОБА_4 , другу дитину. Теперішнього чоловіка ОСОБА_4 вважає єдиним своїм батьком, іншого батька вона не знає, в його присутності відчуває себе спокійно, гармонічно, комфортно та затишно. Відповідачка вважає, що для неї спілкування з стороннім та незнайомим їй чоловіком, іншої національності, іншого віросповідання, а саме мусульманином, раніше неодноразово засудженим, який зовсім не володіє мовою, якою спілкується донька, може мати для дитини непоправні наслідки, не тільки психолого-психіатричного характеру, а навіть фізичного, що є неприпустимим і не узгоджується з приписами законодавства у сфері захисту прав дітей.
Звертає увагу, що Деснянським районним судом м. Чернігова не було встановлено та констатовано факту ухилення відповідачки від проведення генетичної експертизи, адже існували поважні причини неприбуття її до експертної установи.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника позивача – адвоката Супрун Л.В., яка підтримала апеляційну скаргу та просила скасувати рішення суду першої інстанції, представника відповідачки – адвоката Матроса І.М., який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п.  4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження свого батьківства відносно малолітньої дитини, які в своїй сукупності можуть засвідчити факт походження від нього дитини.
Однак з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на наступне.

Судом у справі встановлено, та не заперечується сторонами, що вони познайомились у 2012 році, коли обоє перебували в Італії у м. Галларате, та мали інтимний зв`язок. Зокрема, у своєму відзиві на позовну заяву, а також у відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 підтверджує, що була знайома з позивачем в Італії менше двох місяців та вказує, що повернувшись до України дізналася, що вагітна, однак на той час не була впевнена в тому, хто саме є біологічним батьком дитини, тому вирішила про це написати позивачу (т. а.с. 32-36, т. 2 а.с. 240-245).
ОСОБА_1 є громадянином Королівства Іспанія, проживає у м. Мадрид (т. 1 а.с. 4-5, 80-81).
Згідно актового запису про народження № 223, складеного Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Чернігові. Матір`ю дитини зазначено ОСОБА_2 , батьком – ОСОБА_7 . Відомості про батька дитини записані за вказівкою матері відповідно до ст. 135 СК України. (т. 1 а.с. 102, т. 2 а.с. 238-239, 258, 265)
Позивачем надані матеріали переписки сторін через соціальні мережі, з яких вбачається, що 20.03.2013 відповідачка повідомила позивачу, що він є батьком її малолітньої дочки ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 6-11, 83-90).
Також позивачем надані матеріали переписки та роздруківки світлин його разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , що були зроблені під час приїзду позивача до України (т. 1 а.с. 206-222).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини).
Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками (ч. 2 ст. 10 Конвенції про права дитини).
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини).
Статтею 27 Конвенції про права дитини, передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.
Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Україною 03.08.2006, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держави в разі необхідності мають також брати участь у такому захисті й у такій підтримці.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися при вирішенні питань, що безпосередньо стосуються дитини з причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР.
Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 125 CК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду.
Згідно з ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною 1 ст. 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Відповідно до ст. 128 СК України визнання батьківства за рішенням суду відбувається за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу.
Щодо предмету доказування у даній категорії справ, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ч. 2 ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення ЄСПЛ у справі «Калачова проти Російської Федерації» від 07.05.2009 № 3451/05, § 34, «Kalacheva V. Russian Federation»).
В свою чергу, висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 89 ЦПК України, згідно із якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх відхилення або врахування, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 109 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).
Отже, якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі визнати факт батьківства.
Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з клопотанням про призначення у справі судової медико-генетичної експертизи з метою встановлення кровного споріднення з малолітньою ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 14, 104).
У свою чергу, представник відповідачки – адвокат Матрос І.М. звернувся з клопотанням про визначення експертної установи для проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації, в якому просив проведення судової медико-генетичної експертизи доручити експертам «Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи», посилаючись на те, що відповідачка категорично не згодна із запропонованою позивачем експертною установою, яка буде проводити дослідження та установою, яка буде відбирати біологічні зразки, та зазначаючи, що на даний час постійно проживає у м. Києві і перебуває у декретній відпустці з другою дитиною (т. 1 а.с. 105-106).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.01.2019 у справі було призначено судову медико-генетичну експертизу для визначення походження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на вирішення якої поставлені питання: чи наявне кровне споріднення між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та чи являється ОСОБА_1 біологічним батьком малолітньої ОСОБА_3 . Проведення експертизи було доручено експерту Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (далі - Київське МКБ СМЕ). Попереджено ОСОБА_2 про необхідність забезпечити явку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для проведення експертизи. Попереджено сторони про наслідки ухилення учасника справи від участі в експертизі відповідно до приписів ст. 109 ЦПК України (т. 1 а.с. 110-111).
Копії вказаної ухвали районного суду були вручені представникам сторін – адвокатам ОСОБА_8 М.С. та ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 112).
Листом від 26.02.2019 за № 100-150/458 відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського МКБ СМЕ просило районний суд забезпечити явку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з дитиною ОСОБА_3 для відбору зразків крові, яке мало відбутися 11.04.2019 об 11 год., явку вказаних осіб просило визнати обов`язковою одночасно (т. 1 а.с. 115-116). Копію даного листа було отримано представником відповідачки - адвокатом Матросом І.М., про що свідчить його власноручний напис на оригіналі вказаного листа.
10.04.2019 представником відповідачки - адвокатом Матросом І.М. було подано до суду клопотання про перенесення дати та часу проведення судової медико-генетичної експертизи (відбір зразків крові) у зв`язку із тим, що 10.04.2019 дитина ОСОБА_3 захворіла і відповідачка позбавлена можливості забезпечити явку дитини до експертної установи. Будь-яких доказів на підтвердження хвороби дитини до клопотання надано не було (т. 1 а.с. 117-118).
Листом від 22.04.2019 за № 100-330/965 відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського МКБ СМЕ повідомило, що 11.04.2019 ОСОБА_1 з`явився для відбору зразків крові, ОСОБА_2 разом з дитиною для відбору зразків крові не з`явилась. Просило суд забезпечити явку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для відбору зразків крові, який мав відбутися 23.05.2019 об 11 год., явку вказаних осіб просило визнати обов`язково одночасною (т. 1 а.с. 119). Копії вказаного листа були вручені представникам сторін – адвокатам ОСОБА_8 М.С. та ОСОБА_9 , про що свідчить їх власноручний напис на вказаному листі (т. 1 а.с. 119 зворот).
22.05.2019 представник відповідачки – адвокат Матрос І.М. звернувся до суду з клопотанням про перенесення дати та часу проведення судової медико-генетичної експертизи (відбір зразків крові) у зв`язку із тим, що 22.05.2019 відповідачка по справі ОСОБА_2 захворіла і позбавлена фізичної можливості з`явитись до експертної установи. Будь-яких доказів на підтвердження хвороби ОСОБА_2 до клопотання надано не було (т. 1 а.с. 121-122).
Листом від 29.05.2019 за № 100-458/1226 відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського МКБ СМЕ повідомило, що проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації згідно з ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.01.2019 неможливо, тому що, не зважаючи на неодноразові призначення дати відбору, ОСОБА_2 на відбір зразків крові не з`явилась. Ухвалу суду було повернуто без виконання (т. 1 а.с. 123-124).
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.06.2019 скасовано ухвалу суду від 22.01.2019 про призначення судової медико-генетичної експертизи, провадження у справі поновлено (а.с. 126).
11.09.2019 позивачем було подано до суду заяву, в якій він вказував, що проведення експертизи призначалось двічі, він з`являвся на відбори зразків крові до експертної установи у призначений час, однак ОСОБА_2 разом з дитиною для відбору зразків крові жодного разу не з`явилась, у зв`язку із чим ухвала районного суду про призначення судової медико-генетичної експертизи  була повернута експертною установою до суду без виконання. Просив на підставі ст. 109 ЦПК України визнати факт кровного споріднення між ОСОБА_1 та малолітньою ОСОБА_3 та факт того, що ОСОБА_1 є біологічним батьком ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 148).
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку,  Чернігівським апеляційним судом було задоволено клопотанням позивача та ухвалою від 03.12.2019 призначено у справі судову експертизу, на вирішення якої  поставлені питання: чи наявне кровне споріднення між ОСОБА_1 та малолітньою ОСОБА_3 та чи являється ОСОБА_1 біологічним батьком малолітньої ОСОБА_3 . Проведення експертизи було доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Зобов`язано ОСОБА_2 з`явитись до експертної установи на виклик та забезпечити явку ОСОБА_10 .. Роз`яснено сторонам про наслідки ухилення учасника справи від участі в експертизі відповідно до приписів ст. 109 ЦПК України. (т. 2 а.с. 218-219, 273-274).
Копії вказаної ухвали були направлені експертній установі та учасникам справи.
Поштове відправлення на адресу ОСОБА_2 повернулося неврученим з відміткою «за закінченням строку» та було повторно їй направлено, однак також повернулося до суду неврученим з відміткою «за закінченням строку» (т. 2 а.с. 278, 292).
Листом від 20.12.2019 за № 100-1127/3162 відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського МКБ СМЕ просило суд забезпечити явку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з дитиною ОСОБА_3 для відбору зразків крові, який в мав відбутися 31.01.2020 об 11 год. 30 хв., явку вказаних осіб просив визнати обов`язково одночасною (т. 2 а.с. 283).
09.01.2020 Чернігівським апеляційним судом сторонам були направлені повідомлення про необхідність з`явитись для відбору зразків крові на вказану дату та годину та копії вищевказаного листа експертної установи (т. 2 а.с. 285, 286).
Згідно зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення зазначене повідомлення представник відповідачки - адвокат Матрос І.М. отримав 10.01.2020 (т. 2 а.с. 288).
Поштове відправлення на адресу ОСОБА_2 повернулося неврученим з відміткою «за закінченням строку» (т. 2 а.с. 291).
Процесуальні документи, листи та повідомлення надсилались позивачці за зареєстрованим місцем її проживання (т. 1 а.с. 18). Іншої актуальної адреси місця свого проживання ні позивачка, ні її адвокат суду не повідомляли.
Листом від 04.02.2020 за № 100-97/310 відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського МКБ СМЕ повідомило, що проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації згідно з ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03.12.2019 неможливо, тому що 31.01.2020 ОСОБА_2 на відбір зразків крові не з`явилася. Ухвалу суду повернуто без виконання (т. 2 а.с. 293-295).

Як зазначалося вище, відповідно до положень ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суди у окремих своїх постановах керуються аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae ІНФОРМАЦІЯ_2 rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, від 16.07.2015).
Отже, вважаючи необхідною умовою для підтвердження батьківства позивача, судами були призначені відповідні судово-медичні експертизи. Порушень норм процесуального закону при їх призначені не встановлено.
Відповідачка про призначення експертизи як судом першої інстанції, так і апеляційним судом через свого представника, була обізнана, належним чином повідомлена про час та місце відбору зразків для проведення генетичної експертизи, однак не сприяла її проведенню, так як у визначені дати до експертної установи жодного разу не з`явилась, будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки до експертної установи не надала.
Так само, відповідачка не надала суду належних та переконливих доказів на спростування тверджень позивача щодо його батьківства стосовно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів у їх сукупності, з урахуванням приписів ст. 109 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку, що будучи належним чином повідомленою та обізнаною про призначення і проведення судово-медичної експертизи, відповідачка жодного разу не з`явилась за викликами на забори зразків крові для проведення експертизи, тобто умисно ухилялась від проведення генетичної експертизи, що, враховуючи насамперед інтереси дитини, є підставою для визнання ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім того, колегія суддів бере до уваги те, що при реєстрації народження дитини ім`я батька дитини записано саме « ОСОБА_5 » за вказівкою ОСОБА_2 , остання особисто через соціальні мережі повідомила позивача про те, що він є батьком її дочки ОСОБА_4 та протягом тривалого часу не заперечувала його батьківство, зокрема, враховуючи приїзд позивача до м. Києва в травні 2015 року, наявні в матеріалах справи спільні позивача з дитиною фотографії, документ про перерахування братом позивача на ім`я відповідачки коштів у 2016 році, а також визнання відповідачкою інтимного зв`язку з відповідачем перед вагітністю та повідомлення позивачу про народження дочки, батьком якої є він.
Заперечуючи встановлені судом обставини, стороною відповідача належних і допустимих доказів на їх спростування не надано.
Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства.

У зв`язку із задоволенням позовної заяви та апеляційної скарги,  відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним судові витрати за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 704,80 грн та за апеляційний розгляд справи в сумі 1 057,20 грн, а разом 1 762 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 вересня 2019 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства – задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина Іспанії, батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки м. Чернігова, актовий запис про народження якої вчинений відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції 26 січня 2013 року за № 223.
Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн у відшкодування судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 березня 2020 року.

Головуюча                                            Судді: