УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 669/1010/18
Провадження № 22-ц/4820/539/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 травня 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,
                секретар судового засідання Дубова М.В.,
з участю сторін та їх представників,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Білогірського районного суду Хмельницької області у складі судді Давидюка О.І. від 26 грудня 2019 року. 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року позивач, звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказував, що 03 жовтня 2017 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 28000 доларів США і на підтвердження укладення договору позики написав розписку. 
У розписці відповідно до досягнутої ними домовленості відповідач зобов`язувався повернути борг до 01 листопада 2017 року. Проте ці кошти він не повернув позивачу, станом на день звернення до суду своїх зобов`язань не виконав.
Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача борг в сумі 28000 доларів США, що складає по курсу НБУ 794360 грн., інфляційні втрати   в сумі 146797,73 грн., три відсотки річних від простроченої суми в сумі 20109,28 грн., а також понесені судові витрати 14216 грн.
Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.
  Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 28000 доларів США, що еквівалентно 651000 грн., та три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 20109,28 грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 6711,09 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати як незаконне та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. На його думку, суд першої інстанції не врахував, що позивач приховав від суду факт укладення сторонами договору про надання послуг № 12/31 від 03.10.2017 року, невід`ємною частиною якого є боргова розписка.
За умовами цього договору він зобов`язувався на кошти замовника (позивача) організувати закупку та доставку вугілля марки «Антрацит» на кінцеву адресу партнера замовника для поставки вугілля загальним об`ємом  200 тон. Згідно договору задля виконання виконавцем умов договору замовник зобов`язується передати виконавцю грошові кошти у загальній сумі 28000 доларів США.
Умови п.п. 1.1 та 1.2 цього договору були виконані  ОСОБА_1  та передано  ОСОБА_2  28000 доларів США, про що згідно з п. 2.2 договору ОСОБА_2  виконав свій обов`язок та надав ОСОБА_1  власноруч написану розписку. Відповідно до п. 2.3 договору після виконання виконавцем взятих на себе зобов`язань, передбачених п. 1.1 договору та після виконання замовником взятих на себе зобов`язань згідно п. 2.1 договору замовник зобов`язується передати виконавцю оригінал розписки та різницю коштів у вигляді прибутку з проданих 200 тон вугілля за ціною 5300 грн. за тону, готівкою і не пізніше 01.11.2017 року.
Факт виконання апелянтом своїх обов`язків, передбачених п. 1.1 договору, підтверджується залізничними накладними від 23.10.2017 року, 21.10.2017 року, 18.10.2017 року, за якими ним було поставлено кінцевому адресату 202 тони вугілля марки «Антрацит».
Однак оригінал розписки та грошові кошти в розмірі 325800 грн. позивач йому не повернув. Розписка написана ним на підтвердження факту отримання коштів за вищевказаним договором, який було виконано. Наведене цілком підтверджує безпідставність заявлених вимог. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, - стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 28000 доларів США, еквівалент у гривні за курсом НБУ на дату винесення рішення, три відсотки річних від простроченої суми на дату винесення судового рішення, а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 14216 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у апеляційній інстанції, що складають 13864 грн. Вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, а також неповно встановлені обставини, які мають значення для справи. Рішенням суду суму боргу та 3 % річних визначено на момент подачі позову до суду, а не на дату ухвалення судового рішення, що є порушенням норм ст.ст. 1048-1049 ЦК України. Компенсаційний характер 3% річних мав бути закладений у судовому рішенні. 
В засіданні апеляційного суду сторони та їх представники підтримали власні апеляційні скарги і заперечили проти апеляційних скарг іншої сторони.
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Так, судом встановлено, що 03 жовтня 2017 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів, згідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 28000 доларів США. Факт передачі грошей відповідачеві позивачем підтверджений розпискою, наявною в матеріалах справи.
До 01 листопада 2017 року, як обумовлено в розписці, відповідач не повернув грошові кошти позивачу.
         Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що  відповідач не надав доказів повернення коштів, отриманих у борг в позивача, і водночас не довів, що боргова розписка є невід`ємною частиною договору про надання послуг від 03 жовтня 2017 року № 12/31, не представив оригінал вказаного договору.
Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
За змістом частини 1 статті 1050 ЦК України  у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року № 6-79цс14.
Факт написання розписки та отримання коштів не оспорюється апелянтом. 
         Доводи апеляційної скарги про те, що  боргова розписка є невід`ємною частиною договору про надання послуг від 03 жовтня 2017 року № 12/31, не ґрунтуються на достатніх та допустимих доказах. 
Так, зміст розписки   ОСОБА_2  підтверджує укладення між сторонами саме договору позики та його умови, а не виконання сторонами умов договору про надання послуг від 03 жовтня 2017 року № 12/31. 
В свою чергу суд першої інстанції правильно поставив під сумнів і не взяв до уваги представлену копію договору про надання послуг від 03.10.2017 року № 12/31, оскільки оригінал цього письмового доказу відповідачем не надано суду.
При цьому позивач заперечує факт укладення сторонами договору про надання послуг від 03.10.2017 року № 12/31, а також факт підписання ним такого договору.
       Інші документи, на які посилається апелянт  ОСОБА_2  (залізничні накладні, акти приймання-передачі), не є достатніми та допустимими доказами  на підтвердження факту укладення між сторонами договору про надання послуг.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.
Безпідставними є також і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного визначення стягуваних коштів в еквіваленті у гривні в перерахунку на момент подачі позову до суду, а не на дату ухвалення судового рішення еквіваленту стягуваних коштів у гривні, оскільки суд визначив суму боргу в еквіваленті у гривні саме на дату ухвалення судового рішення.
Відсутні підстави і для стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат, оскільки питання судових витрат оскаржуваним рішенням суду не вирішувалося, водночас ухвалою Білогірського районного суду від 08.01.2020 року заяву представника позивача про розподіл судових витрат залишено без розгляду.
Відтак з врахуванням вимог ч.1 ст. 367 ЦПК щодо перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги судом апеляційної інстанції відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Апелянт ОСОБА_1 не надав допустимих доказів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції, наданий ним товарний чек не є належним платіжним документом, відтак з врахуванням також залишення без задоволення апеляційної скарги не підлягають стягненню на його користь з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 13864 грн. 
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 травня 2020 року.

Судді                                         Л.М. Грох

                                               Р.С. Гринчук

                                               А.М. Костенко