ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5353/20 Справа № 212/10314/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги  ОСОБА_1 та  Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року, яке постановлено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення складено 19 лютого 2020 року, - 
В С Т А Н О В И В:
В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі –ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, посилаючись на отримання нею професійного захворювання внаслідок роботи протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 05 листопада 2019 року позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 40%- по радикулопатії та 20% - по Хозл, ІІІ група інвалідності.
Вважаючи причиною отримання професійного захворювання тривалу роботу в шкідливих умовах праці, позивач просила суд стягнути з ПрАТ «ЦГЗК» на її користь моральну шкоду у розмірі 180 273 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 90 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши її позовні вимоги у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди 90 000 грн. є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
На думку позивача, судом першої інстанції не було враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №210/5258/16-ц.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги характер отриманих позивачем професійних захворювань, що спричинили втрату позивачем 60% професійної працездатності та визнання позивача інвалідом ІІІ групи, звільнення позивача у працездатному віці 52 років з роботи, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації. 
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди до 60 000 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.
Апелянт, зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач не працювала у відповідача в шкідливих умовах праці, оскільки шахта «Гігант» перепрофільована та забезпечує лише гідрогеологічний захист ведення гірничих робіт Кривбасу від підтоплення і негативного впливу процесів зсуву та провалів земної поверхні, зсуву відвалів шламонакопичувачів.
Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, оскільки позивач майже 15 років працювала на іншому підприємстві.
ПрАТ «ЦГЗК» вважає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним та не відповідає розумності та справедливості.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача підлягають - залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 09 квітня 2005 року по 03 серпня 2016 рік працювала стовбуровою ІІ розряду на дільниці шахтного підйому шахти «Гігант – Глибока» ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК» (а.с. 29-зворот).
Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) форми П-4 від 12 липня 2019 року загальний стаж роботи позивача становить 33 роки 08 місяців, з них в умовах шкідливого впливу – 20 років 7 місяців (а.с. 19). 
Згідно п. 17 Акту, хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло за обставин праці позивача, зокрема, на підприємстві відповідача, де позивач працюючі в підземних умовах праці стовбуровою виконувала весь комплекс робіт з керування кліттю по спуску та підйому людей та матеріалів в шахту та з шахти, роботи по навантаженню та розвантаженню кліті в шахті. При цьому внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування до 2010 року підпадала під вплив підвищених концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. Крім того в підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби механізації при накатці і відкочуванні вантажів кліті, внаслідок чого умови праці характеризувалися незручною робочою позою (а.с. 20). 
Згідно п. 18 Акту, причиною виникнення професійного захворювання позивача є періодичне перебування в незручній робочій позі 27,8% часу зміни, при нормі до 25% часу зміни, пил переважно фіброгенної дії з вмістом вільного діоксиду кремню до 70% в повітрі робочої зони до 2010 року в 2,3 рази перевищував ГДК (а.с. 20). 
Висновком МСЕК від 05 листопада 2019 року позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 40% - по радикулопатії та 20% - по Хозл, ІІІ група інвалідності (а.с. 24).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену їй моральну шкоду у зв`язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.
Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.         
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.  
Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач не працювала у відповідача в шкідливих умовах праці, оскільки шахта «Гігант» перепрофільована та забезпечує лише гідрогеологічний захист ведення гірничих робіт Кривбасу від підтоплення і негативного впливу процесів зсуву та провалів земної поверхні, зсуву відвалів шламонакопичувачів, колегія суддів не бере до уваги оскільки, як вбачається  з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 пропрацювала на підприємстві відповідача в період з 2005 року по 2019 рік.    
Згідно п. 17 Акту, хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло за обставин праці позивача, зокрема, на підприємстві відповідача, де позивач працюючі в підземних умовах праці стовбуровою, виконувала весь комплекс робіт з керування кліттю по спуску та підйому людей та матеріалів в шахту та з шахти, роботи по навантаженню та розвантаженню кліті в шахті. При цьому внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування до 2010 року підпадала під вплив підвищених концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. Крім того в підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби механізації при накатці і відкочуванні вантажів кліті, внаслідок чого умови праці характеризувалися незручною робочою позою
Відповідно до висновку МСЕК від 05 листопада 2019 року позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких 40% - по радикулопатії та 20% - по Хозл, ІІІ група інвалідності.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ПрАТ "«ЦГЗК»" повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Отже, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ЦГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача   професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.
Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводиапеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, оскільки позивач майже 15 років працювала на іншому підприємстві, оскільки як вбачається з Акту форми П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 12 липня 2019 року, загальний стаж роботи позивача в умовах шкідливого впливу – 20 років 07 місяців, з яких на підприємстві відповідача 14 років 07 місяців.
Таким чином, встановивши, що професійне захворювання позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло, у тому числі, з вини ПрАТ «ЦГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці в період виконання нею робіт на підприємстві відповідача, умов праці відповідно до нормативно-правових актів, на думку колегії судів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу з вини зокрема, відповідача ПрАТ «ЦГЗК» була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обов`язок з її відшкодування.
При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд врахував характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача, відсоток втрати нею професійної працездатності, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 
Так, суд встановив, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач відчуває моральні страждання, внаслідок чого вимушена постійно лікуватися та переносити фізичні та моральні страждання. 
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Тому доводи апеляційних скарг позивача та відповідача про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 90 000 гривень.
У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що розмір моральної шкоди, визначеної судом, є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 05 грудня 2018 року по справі №210/5258/16-ц. 
Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. 
Позивач подала позов про стягнення моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Так, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь держави за рахунок відповідача, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні, на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору, з вищенаведених підстав.
В іншій частині рішення залишити без змін.
За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 лютого 2020 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 768 гривень 40 копійок до 900 (дев`ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 17 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: