Єдиний унікальний номер 219/471/17 
Номер провадження 22-ц/804/5/20        

Номер провадження 22-ц/804/5/20            

                                                           П О С Т А Н О В А
                                                   І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 року                                     Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                                         судді-доповідача: Новікової Г.В. 
                                                                         суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
                                                                         за участю секретаря  Кіпрік Х.В.

розглянувши у  відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в  м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2018 року (ухваленого під головуванням судді Дубовик Р.Є., повний текст складено 09 лютого 2018 року) у цивільній справі №219/471/17 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої в  результаті  проведення антитерористичної операції, -

                                                       В С Т А Н О В И В : 

У 2017 році ОСОБА_1   звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . 16.07.2014 року в результаті проведення антитерористичної операції снарядами був пошкоджений належний їй житловий будинок за вказаною адресою. В результаті цього будинок має нежилий стан, оскільки пошкоджені 4 віконні блоки, 14 кв.м. віконного скла, 18 кв.м. шиферної покрівлі, потребує капітального ремонту. Окрім зазначених пошкоджень, у будинку знаходились також меблі, побутова техніка, особисті речі, одежа, посуд, які також були пошкоджені. Через те, що без проведення ремонтних робіт у будинку проживати було неможливо, вона вимушена була провести ремонтні роботи, придбала склопакети, будівельні матеріали. Відповідно до характеру пошкоджень та вартості будівельних і ремонтних матеріалів, спричинену їй матеріальну шкоду, яку вона зазнала в результаті руйнування будинку,  оцінює у 60 000 грн.  
       Просила стягнути солідарно з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України,  Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Головного управління Національної Гвардії України на її користь заподіяну їй матеріальну шкоду в сумі 60 000 грн..
       Рішенням Артемівського міськрайонного  суду  від 31 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог  відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неправильне врахування встановлених обставин, які мають значення для справи та неправильне дослідження і оцінку доказів.
       Вважає хибним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують факт завдання шкоди безпосередньо внаслідок терористичного акту, а також не наведені дані про осіб, які вчинили такий акт. Крім того на думку позивача суд прийшов до неправильного висновку щодо необхідності наявності вироку суду у кримінальному провадженні для відшкодування їй шкоди, оскільки такі висновки не ґрунтуються на чинному законодавстві, а саме встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ч.1 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». 
      Суд першої інстанції не прийняв до уваги,що обставини діяння, внаслідок якого було зруйновано належний їй будинок, має ряд ознак, що відрізняють його від інших злочинів та вказує саме на вчинення терористичного акту. Також, апелянт посилається на правову позицію Європейського суду з прав людини, яка ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві  мир і порядок і витікаючи з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходиться під її юрисдикцією. На думку апелянта судом першої інстанції допущена суперечливість своїм же висновкам, викладеним у судовому рішенні: так, в рішенні суд, посилаючись на ст.ст. 1, 11 та 19 закону України «Про боротьбу з тероризмом», зазначає, що наявність  щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 Закону, натомість суд першої інстанції визнавши правомірність позовних вимог про стягнення шкоди на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»  не розглянув можливість такого стягнення.  
      В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначає, що позивач не здійснювала передачу зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування, об`єктам господарювання, що унеможливлює застосування інших норм Кодексу цивільного захисту України, а саме: ремонт пошкодженого майна або виплати грошової компенсації за рахунок держави – на думку позивача таке тлумачення норм КЦЗ України є хибним та призвело до невірного визначення обставин справи. 
     Висновок суду першої інстанції щодо не надання нею належних доказів на підтвердження розміру збитків, що призвели до завданої майнової шкоди, є безпідставним, оскільки вона надавала суду Звіт про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди, складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 14.02.2017 року.  
        У відзиві на апеляційну скаргу представник   Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, яке дії в інтересах Кабінету Міністрів України, вважає, що в апеляційній скарзі позивача не було наведено жодних підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно є законним та не підлягає скасуванню.  Акт обстеження технічного стану житлового фонду посадовими особами Серебрянської сільської ради на підтвердження пошкодження  житлового будинку, який належить позивачу, саме від терористичного акту не може бути доказом, оскільки він складений посадовими особами сільської ради з перевищенням повноважень, визначених законодавством. Наголошує, що в повноваження представника позивача не  входить кваліфікування дій, що спричинили шкоду позивачу, згідно нормами Кримінального кодексу України. Дана компетенція належить суду, а позивачем не було надано відомостей про наявність вироку у кримінальній справі, який набув законної сили.
      При цьому сам факт проведення досудового слідства щодо кримінального правопорушення за фактом пошкодження житлового будинку не свідчить про наявність  кримінального правопорушення.   
     Відносини, які складаються в цьому випадку між місцевими державними адміністраціями чи органами місцевого самоврядування носять не цивільно-правовий характер, а адміністративно-управлінський, тож положення статті 86 Кодексу цивільного захисту України до правових відносин, які виникли за обставин даної справи не підлягають застосуванню. Також  до розміру матеріальної шкоди, заподіяної злочином відноситься пряма шкода – реальні збитки, які відповідно до п.1 ч.1 ст. 22 ЦК України становлять собою втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, проте позивач заходів щодо визначення реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженого будинку  не прийняв, доказів проведенням експертизи в порядку, визначеному ЦПК України не надав.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник Антитерористичного центру при СБ України вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, а рішення суду – законним, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи.      
       Вважає твердження апелянта про обґрунтованість розміру відшкодування шкоди у зв`язку із наданням до суду Звіту про визначення розміру збитків, що призвело до завдання майнової шкоди ОСОБА_1 , складеного суб`єктом оціночної діяльності спростовується матеріалами справи, оскільки на момент її розгляду в суді першої інстанції Звіт в матеріалах справи був відсутній. 
       Позивачем не здійснювалася передача зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування, тому відсутні правові підстави для застосування положень Кодексу цивільного захисту України. 
       Представник відповідача зазначив, що основні права, компетенція, функції та обов`язки Антитерористичного центру при СБ України передбачені Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та положенням про Антитерористичний центр та його координаційні групи при регіональних органах Служби безпеки України, а вони не наділяють Антитерористичний центр при СБ України повноваженнями щодо відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом та відшкодування матеріальних збитків постраждалим в районі проведення АТО. Крім того відповідно до ст..ст. 170,176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. 
      Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 10 травня 2018 року зупинив апеляційне провадження у справі до перегляду в касаційному порядку Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду судового рішення у цивільній справі   № 757/61954/16-ц.
       02 жовтня 2018 року на підставі Указу Президента України від 29 грудня 2017 року  № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних судів в апеляційних округах» та Указу Президента України від 28 вересня 2018 року № 297 «Про переведення суддів» Апеляційний суд Донецької області ліквідовано, утворено Донецький апеляційний суд, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду,  до якого  передані усі справи та матеріали ліквідованого суду.  
      09 жовтня 2018 року дану цивільну справу передано Донецькому апеляційному суду.  
      Ухвалою Донецького апеляційного суду від 21 листопада 2018 року було зупинено апеляційне провадження у справі   до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи   № 757/61954/16-ц . Оскільки  тривалий час справа не знаходить свого вирішення, на теперішній час рішення   Великої  Палати  Верховного Суду  по справі   № 757/61954/16-ц в єдиному реєстрі судових рішень відсутнє, то є підстави для поновлення провадження у справі.
       17 лютого 2020 року провадження у справі поновлено.
В судове засідання, проведене в режимі відеоконференції з окружним адміністративним судом м.Києва з`явилася представник Антитерористичного центру при Службі безпеки України за дорученням - Поляк У.Ю.. Інші учасники в судове засідання  не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення повісток за зазначеними в матеріалах справи адресами (а.с.106-111). Заява представника Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про відкладення слухання справи колегією суддів не прийнята до уваги, оскільки явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, представник діє за дорученням від установи, де є можливість направити для участі в справі іншого представника, а також з урахуванням тривалості  розгляду апеляційної скарги та не порушенням прав представника.   
Відповідно до ст. 372 ЦПК України  неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.  
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню з таких підстав. 
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні  позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені у справі обставини та надані сторонами докази не дають підстави для визначення вартості завданої позивачу шкоди та відсутня її добровільна згода на передачу всього об`єкта нерухомості місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування.
Такі висновки суду першої інстанції  відповідають встановленим обставинам, нормам матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .  
       Згідно акту обстеження технічного стану будинку ОСОБА_1 з метою визначення збитків, спричинених в результаті надзвичайної ситуації, яка склалася 16.07.2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами, складеного комісією сільської ради, затвердженого Головою Серебрянської сільської ради, а також додатками до нього у вигляді фотокарток від 17.07.2014 року, проведено обстеження житлового будинку ОСОБА_1   16.07.2014 року, та встановлено, що у житловому будинку ОСОБА_1 пошкоджено 4 шт. віконних блоків, 14 кв.м. віконного скла, 18 кв.м. шиферної покрівлі.
         Зазначені обставини сторонами у справі не оспорюються.
         За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
         Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
         Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про боротьбу з тероризмом», матеріальну шкоду було завдано позивачеві внаслідок терористичного акту під час проведення антитерористичної операції та відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України, тобто покладається на Державу.
        У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
        Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).
       Проте в порушення статті 41 Конституції України право приватної власності позивача порушено, належний їй на праві власності будинок не з її волі став непридатним для подальшої експлуатації, що підтверджується актом обстеження нерухомого майна, пошкодженого внаслідок проведення антитерористичної операції,  від 24 вересня 2014 року.
       Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
      Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.
      Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилалась на те, що така шкода завдана їй   внаслідок подій, які відбувалися у с. Серебрянка Артемівського (Бахмутського) району Донецької області 16 липня 2014 року, а саме, внаслідок обстрілів  на території с. Серебрянка   в період проведення антитерористичної операції.
       Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.
       Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції – це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
        Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України – керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року.  
        Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, с. Серебрянка (Серебрянська сільська рада) Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція.
Тобто, матеріалами справи доведено, що будинок позивача розташований в районі проведення антитерористичної операції, яка була розпочата у зв`язку із необхідністю вжиття заходів щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України, а саме, на лінії зіткнення та був пошкоджений в період проведення антитерористичної операції.
Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про доведеність позивачем факту заподіяння їй шкоди саме внаслідок терористичного акту відповідає обставинам справи.
Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим.
Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду,в порядку, встановленому законом.
Тобто, висновок суду першої інстанції про те, що до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються вимоги ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», є правильним, підстави для застосування до спірних правовідносин статті1177 ЦК України відсутні. 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування, а тому застосував механізм визначений Кодексом цивільного захисту України (Закон від 02.10.2012 року № 5403-VI), який введено в дію з 1 липня 2013 року , та  яким також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом».
Такий висновок суду підтверджується розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 січня 2015 р. № 47-р «Про встановлення режимів підвищеної готовності та надзвичайної ситуації», згідно якого з метою координації дій державних органів влади, спрямованих на забезпечення захисту населення, територій та майна, функціонування єдиної державної системи цивільного захисту для подолання наслідків надзвичайної ситуації державного рівня соціального та воєнного характеру, яку спричинило загострення ситуації на деяких територіях України, загроза вчинення терористичних актів, та відповідно до статей 13 і 14 Кодексу цивільного захисту України, установлено режим надзвичайної ситуації в Донецькій та Луганській областях.  
Відповідно до пункту 6 частини 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.
Відповідно до ст. 85 Кодексу відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.
Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків.
Таким чином суд першої інстанції правомірно врахував, що відповідно до частини 9 ст. 86 Кодексу забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Тобто, передбачена частиною 10 ст. 86 Кодексу грошова компенсація виплачується постраждалому у разі, якщо припиняється його право власності на пошкоджене (зруйноване) житло.
Аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що, пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване  під час антитерористичної операції майно,власник цього майна має спочатку,тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним організаціям або органам місцевого самоврядування, після чого припиняється його право власності на зруйноване майно. Однак матеріали справи таких доказів не містять.
Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 до райдержадміністрації з приводу надання матеріальної допомоги або грошової компенсації за рахунок держави по відновленню пошкодженого будинку, а також з приводу добровільної передачі пошкодженого будинку АДРЕСА_1 , не зверталась. Будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для ОСОБА_1 замість зруйнованого будинку не здійснюється, що підтверджується довідкою Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області від 27.12.2017 року.
Також згідно з довідкою Департаменту фінансів Донецької обласної державної адміністрації від 10.01.2018 року, матеріальна допомога ОСОБА_1 на відновлення пошкодженого майна, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , з обласного бюджету не надавалася.
Також з приводу аргументів апеляційної скарги про доведення суми матеріального збитку в результаті руйнування будинку слід зазначити наступне.
Крім доказів наданих до суду першої інстанції позивачем до апеляційної скарги додано копія звіту про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди  ОСОБА_1 , складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 14.02.2017 року та лист Генеральної прокуратури України від 15.03.2017 року.  
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апелянт є позивачем у справі, тому мав об`єктивну можливість подати докази до позовної заяви або в суді першої інстанції. Оскільки апелянт не навів поважних причин не подання цих доказів до районного суду, які були додані ним до апеляційної скарги, тому колегія суддів не прийняла їх до уваги. Хоча їх наявність чи відсутність не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.
Водночас позивач в позовній заяві зазначила,що вона частково відновила належний їй будинок (зокрема провела ремонтні роботи, придбала склопакети, будівельні матеріали), що  свідчить про те, що вона не має наміру припинити своє право власності на житло.
Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..
      Інші наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що  позивач не позбавлена можливості на підставі Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій,які залишилися на попередньому місці проживання,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року №947 зі змінами,внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року №623 звернутися до місцевих органів виконавчої влади з відповідною заявою та документами на отримання грошової компенсації внаслідок пошкодження її будинку.

Керуючись ст. ст.368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Артемівського міськрайонного суду  від 31 січня 2018 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05 березня 2020 року.

     Судді: