Ухвала
 
08 квітня 2020 року
місто Київ
 
справа № 378/1126/18
провадження № 61-6171ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,
треті особи: Ставищенська районна державна нотаріальна контора Київської області, Ставищенська районна державна адміністрація Київської області та Гостромогильська сільська рада Ставищенського району Київської області, 
про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 лютого 2000 року № 523, виданого ОСОБА_3 на право на земельну частку (пай) в КСП «Росія» с. Гостра Могила, Ставищенського району, Київської області, розміром до 2, 8 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі, що належала ОСОБА_4 , відповідно сертифіката, серії  НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення Ставищенської районної державної адміністрації від 21 жовтня 1996 року № 377, зареєстрованого 22 грудня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 523, - недійсним; витребування земельної ділянки, кадастровий номер 3224284400:01:004:0007, площею 2, 675 га, що зареєстрована в державному реєстрі речових прав 01 жовтня 2015 року за № 11430233.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 08 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції встановив, що на час смерті своєї матері ОСОБА_4 , позивач з нею в АДРЕСА_1 однією сім`єю не проживав. За таких обставин, відповідно до статті 549 ЦК Української РСР позивач спадщину після смерті матері не прийняв, а тому відсутні підстави вважати, що порушено його право на спадщину видачею у 2000 році свідоцтва про право власності на землю у порядку спадкування його батьку.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, викладено мотивувальну частину рішення в іншій редакції. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції встановив, що позивачем пропущено строк давності для звернення з вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке отримав його батько, що є підставою для відмовити у задоволенні позову. Також оскільки позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених спадкових прав без поважних причин, його вимоги про витребування майна у добросовісного набувача не підлягають задоволенню.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 02 квітня 2020 року звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначив:
-          неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема суд помилково застосовував положення статей 71, 75 ЦК Української РСР, неправильно застосував положення статті 76 ЦК Української РСР;
-          судами першої та апеляційної інстанцій залишено поза увагою доводи заявника щодо поважної причини пропуску строку звернення до суду, викладені у відповіді на відзив. Зокрема, не враховано, що про оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом позивач дізнався після витребування такого у іншій цивільній справі № 78/234/18.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених 
пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судового рішення. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Доводи про здійснення оцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, що визначенні статтею 400 ЦПК України.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Ставищенська районна державна нотаріальна контора Київської області, Ставищенська районна державна адміністрація Київської області та Гостромогильська сільська рада Ставищенського району Київської області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та витребування земельної ділянки, не прийняти до розгляду та повернути заявникові.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             С. О. Погрібний