ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4124/20 Справа № 202/1592/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 43 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до якої просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Позов мотивований тим, що він є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 . На даний час у вказаній квартирі зареєстровані та постійно проживають він та його дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також у вказаній квартирі зареєстрований, однак не проживає його син ОСОБА_2 , тобто відповідач у справі. Дана квартира не приватизована, належить до комунального житлового фонду. Фактично, з моменту реєстрації, а саме з 2003 року та по теперішній час, відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , втратив інтерес до спірної квартири, комунальні послуги не сплачує та в добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації за вказаною адресою. Реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки останній вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб, а також можливість вільно укладати цивільно-правові угоди, які стосуються володіння та розпорядженням спірною нерухомістю. Наведене зумовило позивача за первісною позовною заявою звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту своїх порушених прав та інтересів.
28 грудня 2018 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про вселення, відповідно до якої просив вселити його у квартиру  АДРЕСА_1 . 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням — відмовлено; зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про вселення — задоволено та ухвалено вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 ; вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що первісні позовні вимоги  ОСОБА_1  необґрунтованими та безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню, в той час як зустрічний позов підлягає задоволенню шляхом вселення  ОСОБА_2  у квартиру  АДРЕСА_1 , оскільки фактичні дані по справі вказують на те, що у позивача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2  відсутній дублікат ключів від вхідних дверей до квартири, що знаходиться за вказаною вище адресою, відповідач у зустрічному позові  ОСОБА_1  чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням позивачу за зустрічним позовом  ОСОБА_2 , та проживання останнього у спірному житлі ніяк не порушує права  ОСОБА_1 , а тому суд дійшов висновку про те, що порушені права ОСОБА_2 , підлягають поновленню, шляхом задоволення зустрічного позову. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є неприватизованим житловим приміщення, та відповідно до ордеру № 2108 від 15 червня 1984 року, виданого Бюро по обміну житлової площі виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів ОСОБА_4 надано дозвіл на зайняття квартири АДРЕСА_1 , що складається з 1 (однієї) кімнати загальною площею 18,4 кв.м. та також надано право на вселення у житло ОСОБА_1 , як чоловіку уповноваженого наймача та їх дочці ОСОБА_5 (а.с.58).
Рішенням № 426 від 18 липня 2003 року виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті ради, у зв`язку зі зміною місця проживання ОСОБА_4 особовий рахунок на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 відкрито на її чоловіка – ОСОБА_1 складом сім`ї з трьох осіб, в тому числі дружина – ОСОБА_4 , син – ОСОБА_2 (а.с.30).
Відповідно до довідки Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 8489 від 23 червня 2016 року, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості щодо реєстрації права власності за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Будинок АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 який ввійшла квартира АДРЕСА_3 , зареєстрований за Місцевою радою на підставі рішення виконкому Індустріального району № 512 від 19 вересня 1989 року (а.с.35).
Відповідно до довідки про склад сім`ї № 900, станом на 30 січня 2019 року у спірній квартирі зареєстровані з 17 серпня 1984 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто позивач по первісному позову та його діти: з 05 травня 2014 року дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 12 квітня 1987 року син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто відповідач по первісному позову (а.с.132).
Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, районний суд обґрунтовано виходив з того, що первісні позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню, в той час як зустрічний позов підлягає задоволенню шляхом вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 , оскільки фактичні дані по справі вказують на те, що у позивача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 відсутній дублікат ключів від вхідних дверей до квартири, що знаходиться за вказаною вище адресою, відповідач у зустрічному позові ОСОБА_1 чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 , та проживання останнього у спірному житлі ніяк не порушує права ОСОБА_1 , а тому суд дійшов висновку про те, що порушені права ОСОБА_2 , підлягають поновленню, шляхом задоволення зустрічного позову. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до частини першої статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору — судом.
Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутній понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
З огляду на викладене, суд першої інстанції враховуючи, що ОСОБА_2 дійсно тривалий час не проживав у спірному житлі, однак його відсутність була зумовлена обставинами, які від нього не залежали та останній не втратив інтерес до житла та має намір ставитися до вказаного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 має право користування цим житловим приміщенням.
Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що первісні позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, в той час, як зустрічний позов підлягає задоволенню, - колегія суддів не може прийняти до уваги, з огляду на наступне.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, чого позивачем за первісним позовом ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції зроблено не було.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та у задоволенні зустрічного позову.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарги без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачена апелянтом сума судового збору за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко