Ухвала
 
19 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 336/5582/18
провадження № 61-4908ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Прокуратура Запорізької області, Державна казначейська служба України,  
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2019 року у складі судді Щасливої О. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Дашковської А. В., Кримської О. М.,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням посадової особи органу досудового розслідування. 
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що слідчим відділом прокуратури Запорізької області проводилося досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 жовтня 2017 року за № 42017081020000126 за ознаками частини першої статті 366 Кримінального кодексу України за фактом внесення слідчим Слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Зайцевим Є. С. недостовірних відомостей до офіційних документів у кримінальному провадженні за № 12015080080003335. Він має статус потерпілого у вказаному провадженні. 28  лютого 2018 року постановою старшого слідчого відділу прокуратури Запорізької області Тибія В. В. провадження у справі закрито. Вказану постанову скасовано ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018, що свідчить про незаконність прийнятого співробітниками прокуратури Запорізької області рішення. Про наявність постанови йому стало відомо під час розгляду слідчим суддею його скарги на постанову прокурора відділу прокуратури Запорізької області Проценка М. В. від 26 грудня 2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у цьому провадженні, а саме 23 березня 2018 року. Із вказаного часу він намагався отримати копію постанови, неодноразово звертаючись до прокурора відділу прокуратури області Проценка М. В., слідчого Тибія  В. В., заступника начальника управління з розслідування кримінальних справ прокуратури області, проте отримав копію оскаржуваного рішення лише 27 квітня 2018 року. Скасування постанови про закриття кримінального провадження не потребує визнання її незаконною, проте сам по собі цей факт свідчить про протиправність дій слідчого, який виніс вказане процесуальне рішення. Таким чином у нього наявні передумови для відшкодування як майнової, так і моральної шкоди.
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив стягнути із Державної казначейської службу України на його користь 510 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, 2 078,00 грн на відшкодування майнової шкоди, витрати на отримання професійної правничої допомоги у сумі 2 091,79 грн, витрати, пов`язані з розглядом справи, у сумі 276,00 грн, а також вирішити питання розподілу витрат на копіювання документів та поштових витрат у сумі 196,00 грн. 
 
Рішенням Шевченківськогорайонного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2019 року позов залишено без задоволення.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2019 року залишено без змін.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди та її розміру, не довів протиправності дій (бездіяльності) Прокуратури Запорізької області та причинного зв`язку між такими діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
 
10 березня 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. До касаційної скарги заявником додані доповнення до касаційної скарги. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ). 
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»              Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 10 березня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Предметом позову у цій справі є відшкодування майнової та моральної шкоди у загальному розмірі 512 078,00 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (525 500,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України рішення Шевченківськогорайонного суду м. Запоріжжя від  29  листопада 2019 року та постанова Запорізького апеляційного суду від  07  лютого 2020 рокуне підлягають касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.  
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що висновки зроблені судами не відповідають правовому висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 826/2004/18         (провадження № 11-874апп18), що свідчить про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є безпідставними, оскільки у вказаній постанові Великою Палатою Верховного Суду вирішувалося питання порушення правил предметної юрисдикції, тоді як у цій справі сторонами не заявлялося про порушення правил предметної юрисдикції. Також необґрунтованим є посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), оскільки зі змісту цієї постанови вбачається, що предмет та підстави позову у справі № 920/715/17 та у цій справі є різними. 
 
Враховуючи те, що касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик