Постанова
Іменем України
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 204/3945/17
провадження № 61-37448св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2017 року у складі судді Книш А. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , а саме: йому належить ј частина квартири, яку він отримав в порядку спадкування після смерті батька; відповідачу - ѕ частини зазначеної квартири. 
 
Позивач зазначає, що він, будучи співвласником квартири, позбавлений можливості нею користуватися та розпоряджатися на власний розсуд, оскільки відповідач відмовляється надати йому ключі від спірної квартири, чим перешкоджає доступу та проживанню позивача у квартирі.    
 
Ураховуючи викладене, позивач просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом його вселення. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2017 року позов задоволено. Вирішено вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Розподілені судові витрати. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 неправомірно чинить перешкоди у користуванні ОСОБА_1 спірною квартирою, чим порушені його законні права на користування та розпорядження своєю часткою у зазначеній квартирі, які підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, оскільки безпідставно повернув зустрічний позов про припинення права власності на частку майна, що перебуває у спільній власності. Також суд першої інстанції відхилив клопотання про допит свідків, які могли підтвердити обставини про те, що позивач веде недопустимий спосіб життя, так як зловживає спиртними напоями, що унеможливлює сумісне проживання. Крім того, поза увагою судів залишилось те, що відповідачу належить ѕ частини квартири, а позивачу лише ј частина, у зв`язку з чим користування позивачем всією квартирою буде порушувати права відповідача як власника на користування ѕ частинами спірної квартири. Також судами не враховано, що спірна квартира є постійним місцем проживання ОСОБА_2 , в якому вона за власні кошти проводила ремонт та сплачує житлово-комунальні послуги, а також не встановили, чи взагалі можливе проживання позивача у спірній квартирі відповідно до санітарних норм та вимог Житлового кодексу.        
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та  апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 травня 1995 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
 
Після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його діти, а саме: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 прийняли спадщину, у зв`язку з чим ОСОБА_1 належить ј частина квартири, а відповідачу ОСОБА_2 - ѕ частини зазначеної квартири. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
 
Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
 
Відповідно до частини першої статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
 
Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
 
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивач є власником частини спірної квартири, а відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю.
 
Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно повернув його зустрічний позов про припинення права власності на частку майна, що перебуває у спільній власності, не позбавляє її права, у передбачений законом спосіб, повторно звернутися до суду з указаним позов. 
 
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Крім того, наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова      	
 	В. М. Ігнатенко