РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 травня 2020 року м. Рівне
Справа № 569/20196/19
Провадження № 22-ц/4815/592/20
Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач-Державне підприємство «Бурштин України»,

розглянув у письмовому провадженні без виклику учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Бурштин України» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Харечка С.П. від 29 січня 2020 року, проголошене в 12год.14хв. в м. Рівне, повний текст складено 31.01.2020
в с т а н о в и в:
8 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Державного підприємства «Бурштин України» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористанні дні відпустки, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.
В обґрунтування позову вказує, що згідно наказу №22-К від 22.07.2019 року «Про припинення трудового договору» його було звільнено з посади помічника генерального директора ДП «Бурштин України» 29 липня 2019 року за угодою сторін (1 ст. 36 КЗпП України) з виплатою компенсації за невикористанні дні основної щорічної відпустки за 86 к.д. Однак, відповідач не виконав свого обов`язку щодо повної та своєчасної виплати позивачу всіх належних коштів у зв`язку із звільненням працівника. Відповідачем не було виплачено позивачу частину заробітної плати за липень 2019 року в сумі 3 358,96 грн. Хоча наказом №90-АГ від 01.07.2019 року «Про роботу у додаткові вихідні дні», на підставі службової записки Позивача, останньому було дозволено роботу у додаткові вихідні дні 03, 04, 05, 10, 11, 12, 17, 18, 19, 24, 25, 26 липня 2019 року. Також, цим наказом було зобов`язано бухгалтерію підприємства здійснити оплату праці ОСОБА_1 за фактично відпрацьований час. Також зазначає, що йому не було здійснено компенсацію за 86 днів невикористаної щорічної відпустки. Тому, вважає, що загальна сума компенсації, що підлягала йому до виплати при звільненні, за невикористанні дні щорічної основної відпустки, становить 21 360,26 грн. Крім того просить стягнути 51 690 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду в сумі 50 000 грн. та судові витрати в розмірі 4689,40 грн.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 січня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Бурштин України» на користь ОСОБА_1 невиплачену частину заробітної плати в сумі 3 358,96 грн., грошову компенсацію за невикористанні дні щорічної відпустки в сумі 21 360,26 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50769,92 грн.
Стягнуто з Державного підприємства «Бурштин України» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 768.40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.
Стягнуто з Державного підприємства «Бурштин України» на користь держави суму судового збору в розмірі 768, 40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у день звільнення позивача не провів повного розрахунку, а тому з нього підлягають стягненню належні працівнику кошти та, в силу ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
У поданій апеляційній скарзі відповідач вважає рішення суду першої інстанції таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, постановленого без належної оцінки наданим сторонами доказів.
Вказує, що з підприємства зникли та відсутні оригінал особової картки та трудова книжка позивача, книга обліку трудових книжок та вкладишів до них, книга реєстрації наказів, відпусток, оригінали заяв та наказів про звільнення працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . В зв`язку із зникненням даних документів підприємство звернулося до правоохоронних органів, а про наявність наказу про звільнення останнього нове керівництво підприємства дізналося лише після отримання позовної заяви з додатками до неї із суду. 
Зазначає, що згідно табелю робочого часу ОСОБА_1 у липні 2019 року відпрацював 7 днів, а 29.07.19 він перебував на роботі лише до 13 год. і в подальшому на роботу більше не з`явився, за допомогою засобів зв`язку його розшукати не вдалося, а відправлені на відомі адреси його місця проживання листи поверталися без вручення. Вказані обставини призвели до неможливості проведення із позивачем повного розрахунку при звільненні.
Стверджує, що позивачем належними доказами не доведено факт його виходу на роботу 3,4,5,10,11,12,17,18,19 липня 2019року, за які він просить стягнути заробітну плату. 
Доводить, що положення ст.117 КЗпП у даній справі можуть застосовуватись лише з наступного дня після пред`явлення працівником, який у день звільнення не був на роботі вимоги роботодавцеві про розрахунок. Жодних вимог від позивача про проведення повного розрахунку підприємство не отримувало.
З покликання на норми ст.237-1 КЗпП України вважає, що відсутні підстави і для задоволення вимог про стягнення морельної шкоди.
З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не поданий.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи на наступних підстав.
В силу статті 2 Закону України "Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат.
До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.
Згідно зі статтею 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.
Як вірно встановлено місцевим судом, що відповідно до наказу №22-К від 22.07.2019 року «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 було звільнено з посади помічника генерального директора ДП «Бурштин України» 29 липня 2019 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) з виплатою компенсації за невикористанні дні основної щорічної відпустки за період роботи з 7.07.2015 року по 20.07.2019року, всього 86 календарних дні. 
У день звільнення компенсацію за 86 днів невикористаної відпустки, позивачу не виплачено. 
Враховуючи викладені вище обставини та вимоги діючого законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на грошову компенсацію при звільненні через невикористання ним щорічних основних відпусток за період з 7.07.2015 року по 20.07.2019року.
Суд першої інстанції стягнув з ДП «Бурштин України» на користь позивача 21 360,26грн. компенсації за невикористані 86 днів основної відпустки, виходячи із середнього розміру заробітної плати 248,37508грн.
Разом з тим, позивачем невірно розрахована сума компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , виходячи з наступного.
Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Відповідно до підпункту «а» пункту 1 названого документу передбачений ним порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: нарахування надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.
В силу пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).
Відповідно до пункту 7 Порядку - нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
При цьому, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Статтею 73 КЗпП України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення апеляційним судом) визначено 11 святкових і неробочих днів (1 січня - Новий рік, 7 січня та 25 грудня - Різдво Христове, 8 березня - Міжнародний жіночий день, 1 травня - День міжнародної солідарності трудящих, 9 травня - День Перемоги, 28 червня - День Конституції України, 24 серпня - День незалежності України,14 жовтня - День захисника України, один день (неділя) - Пасха (Великдень), один день (неділя) - Трійця).
Суд першої інстанції не перевірив проведений представником позивача розрахунок середньоденної заробітної плати вирахуваної за рік, виходячи із 354 календарних днів.(365-11)
Відповідно до довідок про доходи від 22.07.2019 року, що містяться на а.с.19,20 заробітна плата ОСОБА_1 була нарахована в наступному розмірі:
липень 2018 року - 7180грн. 
серпень 2018 року - 7180грн. 
вересень 2018 року - 7180грн. 
жовтень 2018 року – 7413,05грн. 
листопад 2018 року – 7494,29грн. 
грудень 2018 року - 7495грн. 
січень 2019 року – 6067,38грн. 
лютий 2019 року - 7495грн. 
березень 2019 року - 7495грн. 
квітень 2019 року - 7495грн. 
травень 2019 року – 7869,75грн.
червень 2019 року - 7560,31грн.
Загальна сума отриманої заробітної плати – 87 894, 78грн.
Компенсація за невикористані дні основної відпустки, яка підлягає стягненню позивачу становить 21 328,86грн.(87794,78:354=248,01х 86 к.д.)
Враховуючи вищевикладене, судове рішення в частині стягнення цієї компенсації слід змінити, зменшивши стягнуту її суму з 21360,26грн. до 21328,86грн. із доповненням словами «нарахованих без утримання податку й інших обов`язкових платежів».
Що стосується вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за 9 днів, відпрацьованих ОСОБА_1 у липні 2019 року, то колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно наказу №90-АГ від 01.07.2019 року «Про роботу у додаткові вихідні дні» позивачу було дозволено роботу у додаткові вихідні дні 03, 04, 05, 10, 11, 12, 17, 18, 19, 24, 25, 26 липня 2019 року. Цим наказом було зобов`язано бухгалтерію підприємства здійснити оплату праці позивача за фактично відпрацьований час.
Проаналізувавши даний наказ в цілому апеляційний суд приходить до висновків, що позивачу було «дозволено» працювати у зазначені в ньому дні, однак не встановлено обов`язку такої роботи.
Відповідно до Табелю обліку використання робочого часу за липень 2019 року ОСОБА_1 відпрацьовано 8 робочих днів.
Таким чином позивачем належними доказами не підтверджено факт його роботи 3,4,5,10,11,12,17,18,19 липня 2019 року, а тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення недоплаченої заробітної плати за липень 2019 року у сумі 3 358,96грн. задоволенню не підлягають.
При перевірці доводів апеляційної скарги щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Встановлено, що у день звільнення 29.07.2019 року позивач перебував на роботі, згідно табелю обліку використання робочого часу відпрацював 5 год. У день звільнення з ним повний розрахунок роботодавцем не проведений, кошти не виплачені і по день постановлення рішення судом першої інстанції.
За викладених вище обставин, висновок місцевого суду про право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України є правильним.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку за період з 30.07.19 по 29.01.2020 у сумі 51 690,5грн.
Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з такого.
Сума невиплачених коштів роботодавцем є більш ніж у два ризи меншою, ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні.
З огляду на очевидну не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості із виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 10 000,00 грн.
Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позову позивачем сплачено 768,4грн. судового збору, відповідачем при подачі апеляційної скарги -2102грн. Позов апеляційним судом задоволено на 41%(31328х100:76409.72), а тому, з врахуванням задоволеної частини позовних вимог, з відповідача за розгляд справи судом першої інстанції підлягає відшкодуванню для позивача 315,04грн. судового збору, а для відповідача позивачем - 662,33грн. (748,4х150%=1122,6х59%). Застосувавши взаємозалік, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 347,29грн.
Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд погоджується із визначеною судом сумою, яка повинна бути відшкодована ОСОБА_1 відповідачем. 
Апеляційна скарга не містить доводів в чому полягає незаконність рішення в частині відмови у стягненні моральної шкоди, а тому в цій частині апеляційний суд доводів не наводить.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.116,117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Державного підприємства «Бурштин України» задовольнити частково. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 січня 2020 року в частині стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки змінити, виклавши абзац 3 його резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Державного підприємства «Бурштин України» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки у сумі 21328 (двадцять одна тисяча триста двадцять вісім)грн. 86коп. нарахованих без утримання податку й інших обов`язкових платежів».
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 січня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити зменшивши стягнуту судом суму з 50769,92грн. до 10000(десять тисяч)грн. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 січня 2020 року в частині стягнення заробітної плати за липень 2019 року та судового збору скасувати.
ОСОБА_1 у задоволенні позову до Державного підприємства «Бурштин України» про стягнення заробітної плати за липень 2019 року у сумі 3358,96грн. відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Бурштин України» понесені витрати по оплаті судового збору у сумі 347 (триста сорок сім)грн. 29коп.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 січня 2020 року в частині стягнення витрат на правову допомогу та в частині відмови у стягнені моральної шкоди залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 19.05.20року.
Судді:                                                                                            Бондаренко Н.В.
                                                                               
Хилевич С.В.
       
Боймиструк С.В.