ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/400/20 Справа № 200/22211/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шевцова Т. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.
при секретарі         -        Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу Акціонерного товариства “ОТП Банк”, 
на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року 
по справі за позовом Публічного акціонерного товариства “ОТП Банк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:
В грудні 2017 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства “ОТП Банк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства “ОТП Банк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство “ОТП Банк” просить скасувати скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року по справі №200/22211/17 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ “ОТП Банк” про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.
У відзиві  ОСОБА_1  на апеляційну скаргу Акціонерного товариства “ОТП Банк” на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства “ОТП Банк” відхилити, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.09.2006 року між АКБ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CNL-300/2024/2006, предметом якого є погашення поточної заборгованості позичальника в розмірі 32 476,30 дол.США, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 .
       05 вересня 2006 року між АКБ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 договір поруки.
       Відповідно до Статуту, позивач є правонаступником усіх прав та обов`язків АКБ «Райффайзен банк Аваль».
       На підтвердження факту видачі кредиту ОСОБА_1 , позивачем надано копію валютного меморіального ордеру №1 від 05.09.2006 року, який не підписаний позичальником.
       Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.06.2015 року, яке набрало законної сили 11.01.2017 року, визнано кредитний договір №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року, укладений між АКБ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 удаваним правочином та таким, що був укладений в національній валюті України, а саме в розмірі 163 258,36 грн. на умовах, викладених в договорі.
       Також, судом першої інстанції встановлено, що позивачем даний факт суду не повідомлений, про існування вказаного судового рішення не зазначено, копію рішення суду до матеріалів позову не долучено, не дивлячись на те, що ПАТ «ОТП Банк» неодноразово подавалась апеляційна скарга на вказане рішення суду від 22.06.2015 року, отже позивачу достовірно відомо про зміст рішення від 22.06.2015 року.
       Отже, всупереч рішенню Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.06.2015 року, яке є обов`язковим для сторін по справі, позивачем здійснено розрахунок заборгованості у дол.США, як за тілом кредиту так і за відсотками.
       Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Статтями 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.
       Між тим, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
       Проте, позивачем не надано розрахунку заборгованості у національній валюті з урахуванням вже сплачених позичальником сум.
       Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ “ОТП Банк” суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що між сторонами укладено кредитний договір у національній валюті, що встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22.06.2015 року, а позивачем здійснено нарахування відсотків та заборгованості за тілом кредиту у дол.США з подальшим конвертуванням у гривню, що є безпідставним.
       Доводи апеляційної скарги, що банківські виписки є належними доказами, що підтверджують видачу кредиту та розмір заборгованості за кредитним договором, а факт отримання кредитних коштів був встановлений та не заперечувався відповідачами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки виписка по рахунку не є первинним документом, що також узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року № 61-5191св18.
       Твердження апелянта, що відповідачами не було доведено того, що заборгованість за кредитним договором відсутня, а отже невирішеним є питання виключно щодо розміру заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в справі що розглядається в першу чергу потребує доказування наявність кредитних відносин і обов`язок по доказуванню цієї обставини лежить саме на позивачеві. 
Сторони в цивільному процесі мають протилежні матеріально-правові та процесуальні інтереси. Незважаючи на зацікавленість сторін у справі, законом зазначається, що вони зобов`язані добросовісно здійснювати свої права і виконувати процесуальні обов`язки. Принцип змагальності, в свою чергу, надає особам, які беруть участь у справі, рівних можливостей в процесі доказування, а особливо сторонам в позовному провадженні. Цей основоположний принцип закріплений і у Конституції України.
Стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості) сторони, треті особи та їх представники наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта.
В цьому випадку доказування наявності між сторонами у справі кредитних правовідносин, умови таких правовідносин, факт їх порушення позичальником, а також розмір, складові заборгованості, період їх існування і нарахування, тощо (підстави і предмет позову), є обов`язком саме позивача у справі.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.  
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-
       
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “ОТП Банк” - залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича