ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5284/20 Справа № 194/871/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу 
               Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", 

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 06 червня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- 

ВСТАНОВИЛА: 

У червні 2018 року АТ КБ “Приватбанк” звернулося до Тернівського міського суду Дніпропетровської області з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 3-5).
В обгрунтування позову позивач зазначив, що 13.08.2012 року між банком та  ОСОБА_1  укладений кредитний договір б/н, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 300 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, в результаті чого станом на 28.05.2018 року утворилась прострочена заборгованість по кредиту, а саме:
- 285,47 грн. - заборгованість за кредитом;
- 26 398,27 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;
- 4 166,24 грн. - заборгованість за пенею та комісією;
- штраф (фіксована частина) – 500,00 грн.,
- штраф (процентна складова) – 1 542,50 грн.
Загальна сума заборгованості, яку Банк просив стягнути з відповідача склала 32 892,48 грн. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені. 
Просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 13.08.2012 року у розмірі 32 892,48 грн. та судові витрати у розмірі 1 762 грн. 
Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2018 року вищевказану справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 58-59).
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог було відмовлено (а.с. 84-86).
Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ “Приватбанк”, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 88-92/.
Відповідач своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК не скористалась.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 06 червня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Встановлено на підставі зібраних у справі доказів, що на підтвердження своїх позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» було надано суду першої інстанції «анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку», в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання та реєстрації, освіту, працевлаштування, сімейний стан, номери засобів зв`язку (а.с. 8).
Також в анкеті-заяві міститься розділ “Виявляю бажання оформити на своє ім`я”, зі змісту якого вбачається, що позичальник зазначає свої пропозиції відносно умов надання банківських послуг, які в подальшому розглядаються банком для визначення істотних умов договору. Так, в даному розділі запропоновані послуги щодо отримання картки, а саме: картка “Універсальна”, картка класу Gold, зарплатний пакет, пенсійна картка, сберкнижка (депозит), дебитова особиста картка та ідентифікація з паспортом. З цього розділу вбачається, що  ОСОБА_1 обрала послугу “Зарплатний пакет” (а.с. 8 зв.).
Крім того, графа щодо оформлення будь – якої іншої картки, зокрема, платіжної картки «Універсальна», графа щодо встановлення кредитного ліміту у зазначеній анкеті – заяві не заповнені, відсутнє зазначення номеру картки, яка була випущена Банком.
Також, дана анкета не містить будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. 
Жодних доказів про те, що 13 серпня 2012 року відповідачу було видано кредитну картку “Універсальна” зі встановленим на ній кредитним лімітом 300 грн. – матеріали справи не містять.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості неможливо вважати доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки розрахунок сум заборгованості за кредитом, відсотків, штрафів не є підтвердженням руху коштів на картковому рахунку.
Крім того, банком надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” (а.с. 9), в якому зазначено умови обслуговування карток “Універсальна, 30 днів пільгового періоду”, “Універсальна, 55 днів пільгового періоду”, “Універсальна Contract” та “Універсальна Gold ”, проте матеріали справи не містять відомостей щодо виду отриманої позичальником кредитної картки, тому суд позбавлений можливості визначити розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами.
Також, на підтвердження позовних вимог Банком надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 10-33), які не містять підписів сторін договору.
Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач ОСОБА_1 була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами, а тому суд не може прийняти їх як належний та допустимий доказ.
Колегія судді погоджується з висновком суду, що із наданої позивачем анкети-заяви не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідач мала намір укласти саме кредитний договір, враховуючи відсутність у анкеті-заяві зазначення про оформлення ОСОБА_1 саме кредитної картки та визначення розміру кредитного ліміту, а лише вказано про намір клієнта отримати “Зарплатний пакет”.
Подана Банком на підтвердження позовних вимог анкета-заява, не підтверджує, а навпаки спростовує обставини викладені Банком у своєму позові, що 13 серпня 2012 року відповідачу було видано кредитну картку “Універсальна” зі встановленим на ній кредитним лімітом 300 грн. 
Банком не надано належних доказів того, що розрахунок заборгованості (а.с. 6-7), витяг з Тарифів (а.с. 9), витяг з Умов та Правил (а.с. 10-33) мають відношення до даного предмету спору і стосується правовідносин, що виникли між сторонами на підставі підписаної відповідачем анкети – заяви 13.08.2012 року з приводу оформлення “Зарплатний пакет”. 
Також, на підтвердження кредитних зобов`язань відповідача перед банком позивачем було надано до апеляційної скарги довідку про отримання кредитних карток (а.с. 93) в якій зазначено дату відкриття рахунку 27 листопада 2013 року, тоді як з позову вбачається, що кредитний договір сторони уклали 13 серпня 2012 року. Крім того, номери карток зазначені у вищевказаній довідці відсутні в анкеті-заяві, яка є предметом розгляду у вказаній справі. Таким чином, вказана довідка суперечить іншим доказам наданим позивачем та його поясненням викладеним в позові. Також, у вказаній довідці відсутня будь-яка інформація відносно особистих даних позичальника, за якими суд може встановити, що саме ОСОБА_1 отримала вказані в довідці картки, тоді як в анкеті-заяві відсутні будь-які відомості щодо отримання відповідачем кредитної картки, тобто надані банком довідки не підтверджують отримання позичальником кредитної картки за договором, що є предметом розгляду даної справи.
Між тим, вказана вище довідка не підписана жодною уповноваженою посадовою особою, а тому не можуть вважатися належним, допустимим та достатнім доказом у відповідності до норм чинного процесуального законодавства.
Також, колегія суддів не може прийняти до уваги надану банком виписку з рахунку  ОСОБА_1  (а.с. 94-96), оскільки в даній виписці відсутня особиста інформація позичальника, для встановлення особи позичальника, окрім ім`я та прізвища та не зазначено, що дана виписка надана відносно укладеного кредитного договору від 13 серпня 2012 року, а наведені в ній номери кредитних карток в анкеті-заяві не зазначено. 
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду належних та допустимих доказів оформлення та укладання між сторонами кредитного договору б/н від 13 серпня 2012 року, з досягненням сторонами згоди в належній формі з усіх істотних умов, отримання кредитної картки тощо, які б свідчили про волевиявлення відповідача укласти кредитних договір та отримати відповідно кредитні кошти у розмірі 300 грн. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.
З огляду на викладене, колегія судів приходить до висновку, що надані банком докази не підтверджують надання відповідачу кредиту, оскільки суперечать один одному.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, які були недоведеними позивачем та безпідставно заявлені, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених банком вимог.
Звертаючись з апеляційною скаргою банком не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами кредитних зобов`язань, оскільки доводи скарги не можуть усунути виниклі розбіжності.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.
За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" – залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019 року– залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 
Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                                        М.О. Макаров