ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2020 р.           Справа№ 910/14596/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Куксова В.В. 
          Тарасенко К.В. 
 
при секретарі  Токарева А.Г.
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 03.06.2020.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 (повне рішення складено 21.11.2019) у справі № 910/14596/18 (суддя Котков О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк"
про визнання договору суборенди припиненим та стягнення 78000,00 грн.
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет" заборгованість в сумі                  78 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн.; в іншій частині вимог в позові відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі  № 910/14596/18 - без змін. 
Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 910/14596/18 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року у справі № 910/14596/18 скасовано, справу № 910/14596/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/14596/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет" заборгованість в сумі 78 000,00 грн. та 1762,00 грн. судового збору.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі №     910/14596/18 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги неналежним дослідженням та оцінкою судом першої інстанції поданих позивачем доказів, не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до невідповідності висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, дійсним обставинам справи.
Також зазначає, що відповідач не є власником ні Торгівельно-розважального центру "МАГЕЛАН", ні приміщення, яке 01.04.2017 передало позивачу в суборенду. Спірне приміщення передано в суборенду позивачу на підставі укладеного з власником ТРЦ "МАГЕЛАН" 01.02.2017 договору майнового найму №2/МЦ, який станом на дату написання цієї апеляційної скарги є чинним та не припинений. Змістом цього договору майнового найму не передбачено його припинення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки - ТРЦ "МАГЕЛАН". Навпаки, пунктом 10.3 договору майнового найму визначено, що "цей Договір є обов`язковим для відповідних правонаступників і цесіонарів Сторін цього Договору Наймач має право уступити або передати будь-яке своє право або зобов`язання за цим Договором виключно після попередньої письмової згоди Наймодавця, за винятком випадків, передбачених цим Договором. Наймодавець може в будь-який час передати або уступити будь-які з його прав та обов`язків за цим Договором".
Крім того, вказую, що згідно із частиною 1 ст.770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. А тому, підстави для припинення як договору майнового найму, так і договору суборенди №45 від 31.03.2017 відсутні. Зазначені договори чинні та діють на тих самим комерційних умовах без будь-якої правової необхідності їх переукладення. Тобто, відбувається лише заміна кредитора у зобов`язанні (ст.512 ЦК України).
12.12.2019 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою, надійшли до Північного апеляційного господарського суду та згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передані на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Шаптала Є.Ю., суддів: Тищенко А.І., Станік С.Р.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/14596/18 та вирішено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
27.12.2019 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу у відповідності до якого останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.
Також зазначає, що власником нежитлового будинку (ТРЦ "Магелан") з 19.12.2017 і по даний час є ПАТ "Сбербанк", відтак згідно п. 10.6. договору суборенди, договір припиняється у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем. Враховуючи дані обставини, договір суборенди, на думку позивача, є припиненим. Крім того, з 01.06.2018 позивач не мав належного доступу до своєї торгівельної площі, відтак приміщення не використовувалось відповідно до його цільового призначення - провадження турагентської діяльності позивача. Отже, фактично останнім місцем використання позивачем спірним приміщенням за призначенням був травень 2018 року. Відтак, відповідно до п. 3.7., 8.6., 10.6. договору суборенди сплачений позивачем забезпечувальний платіж в сумі 30500,00 грн. та сплачені кошти в сумі 47500,00 грн. в рахунок оплати за оренду підлягають поверненню позивачу.
Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 27.12.2019 від ТОВ "Корал Тревел Маркет" надійшла заява про розгляд справи з викликом сторін.
У зв`язку з перебування суддів Тищенко О. В.. та Станік С. Р., які не є головуючими суддями, у щорічних відпустках, автоматичною системою було здійснено заміну суддів Тищенко О. В. та Станік С. Р.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2020 року апеляційна скарга передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тарасенко     К.В., Куксов В. В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 по справі №       910/14596/18 прийнято до провадження визначеним складом суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у даній справі та призначено до розгляду на 26.02.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 відкладено розгляд справи на 17.03.2020.
16.03.2020 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від представника ТОВ "Корал Тревел Маркет" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2020 повідомлено учасників справи №910/14596/18, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 не відбувся 17.03.2020 враховуючи постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" та зазначено, що про час та дату судового засідання учасників справи буде повідомлено додатково.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2020 призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі №910/14596/18 на       03.06.2020.
В судовому засіданні 03.06.2020 представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу поданого під час апеляційного провадження та просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.
В судове засідання 03.06.2020 відповідач своїх представників не направив, про дату, місце та час проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору. 
Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача. 
Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.      В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 31.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет" (далі - позивач, суборендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Швейк" (далі - відповідач, орендар) укладено договір суборенди № 45 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, орендар передає, а суборендар приймає у строкове платне користування частину нежитлового приміщення (надалі - приміщення), яке знаходиться в Торгівельно-розважальному центрі "Магелан" (надалі - ТРЦ), розташованому за адресою: м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 13Б. 
Згідно з п. 2.1. договору строк суборенди у відповідності до умов цього договору починається з дати передачі приміщення та підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення в суборенду суборендарю і закінчується в момент підписання сторонами акту приймання-передачі (повернення) приміщення орендарю. 
Відповідно до п. 2.2. договору приміщення передається в суборенду за актом приймання-передачі приміщення, який підписується сторонами не пізніше 01 квітня 2017 року. 
Сторонами, в п. 2.3. договору сторони погодили, що при припиненні дії цього договору суборендар зобов`язаний повернути приміщення орендареві за актом приймання-передачі (повернення) приміщення не пізніше 3 (трьох) робочих днів з дня припинення дії договору. При цьому суборендар зобов`язаний припинити здійснювати свою комерційну діяльність в приміщенні в день припинення дії цього договору. 
За користування приміщенням суборендар сплачує орендареві суборендну плату, а також компенсує комунальні та експлуатаційні витрати у розмірі та на умовах, визначених цим договором   (п. 3.1. договору).
Сторонами у п. 3.1. договору погоджено, що суборендна ставка (суборендна плата за 1 кв.м приміщення) на момент укладання цього договору становить 668,86 грн. 86 коп., крім цього ПДВ (20%) - 133 грн. 77 коп., всього з урахуванням ПДВ - 802 грн. 63 коп. 
Згідно з п. 3.2. договору суборендар сплачує орендареві суборендну плату за кожен місяць користування приміщенням за цим договором у сумі, що обчислюється: суборендна плата = суборендована площа помножена на суборендну ставку на день виставлення рахунку-фактури.
Відповідно до п. 3.6. договору суборендна плата сплачується у безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря у формі передплати не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата. Суборендна плата сплачується у визначений цим пунктом строк у будь-якому випадку, навіть якщо суборендар не отримав від орендаря рахунку-фактури на сплату суборендної плати, незалежно від наслідків господарської діяльності суборендаря.
Як вказано в п. 3.7. договору, що не пізніше 10 банківських днів з дня укладення цього договору суборендар зобов`язаний перерахувати на поточний рахунок орендаря, в якості забезпечення виконання суборендарем його зобов`язань за цим договором, грошові кошти у розмірі 30 500,00 грн., у тому числі ПДВ (20%) - 5083 грн. 33 коп. (надалі - забезпечувальний платіж), які при належному виконані суборендарем зобов`язань будуть зараховані в рахунок оплати суборендної плати за 1 (один) останній місяць суборенди приміщення. Будь які проценти на забезпечувальний платіж не нараховуються.
Договір набуває чинності з моменту укладення його сторонами та діє до 31 грудня 2017 року включно, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором                    (п. 8.1. договору).
Як встановлено п. 10.6. договору, що відповідно до ст. 770 ЦК України, договір припиняється у разі звернення стягнення на приміщення іпотекодержателем. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до акту приймання-передачі приміщення від 01.04.2017 року орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове оплатне користування частину нежилого приміщення, яке находиться у Торгівельно-розважальному центрі "МАГЕЛАН", розташоване за адресою: м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 13Б. Вказаний акт підписаний представниками сторін та скріплений печатками товариств. 
Позивач, на виконання п. 3.7. договору сплатив відповідачу забезпечувальний платіж у розмірі 30 500,00 грн. згідно платіжного доручення № 2543 від 14.07.2017 року.
Крім того, позивачем була сплачена суборендна плата за червень 2018 року у розмірі 47 500,00 грн. згідно платіжного доручення № 6546 від 14.05.2018 року.
Позивач, звертаючись з даним позовом зазначає, що не мав змоги використовувати приміщення за призначенням протягом всього червня 2018 року з причин, що не залежали від останнього, а саме доступ до ТРЦ "Магелан" був заблокований. На підтвердження неможливості використання приміщення за призначенням позивач надав публікації в ЗМІ з приводу ситуації, що склалась із ТРЦ "Магелан" в червні 2018 року, які містяться в матеріалах справи.
07.06.2018 року ТОВ "Бронкс Стайл" листом повідомило позивача про перехід права власності на орендоване приміщення до АТ "Сбербанк" та про необхідність укладення нових договорів оренди.
Відповідно до витягу № 108256715 з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на орендоване приміщення перейшло до АТ "Сбербанк" 19.12.2017 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Беручи до уваги вищевикладене, позивач стверджує, що договір суборенди № 45 від 31.03.2017 року вважається припиненим, а забезпечувальний платіж у розмірі 30 500,00 грн. підлягає поверненню, оскільки у відповідача відсутні правові підстави для користування вказаними грошовими коштами. А також, що за приписами ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України попередньо оплачена суборендна плата за червень 2018 року у розмірі 47 500,00 грн. позивачу підлягає поверненню. 
З матеріалів справи вбачається та зазначається позивачем, що з метою досудового вирішення спору, 26.06.2018 року позивач направив на адресу відповідача лист № 2 про припинення договору, повернення забезпечувального платежу та з пропозиціями підписати акти повернення приміщення з суборенди від 27.06.2018 року на підставі п.п. 8.6., 10.6. договору суборенди № 45. Вказаний лист був повернутий позивачу за закінченням терміну зберігання.
Позивач 26.07.2018 року повторно направив на адресу відповідача лист № 44 від 26.07.2018 року про припинення договору, повернення забезпечувального платежу та з пропозиціями підписати повернення приміщення з суборенди від 27.06.2018 року на підставі п.п. 8.6., 10.6. договору суборенди № 45. Вказаний лист був отриманий відповідачем 07.08.2018 року. 
Однак, відповідач залишив вказаний лист без відповіді та задоволення. 
Дані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про визнання договору суборенди № 45 від 31.03.2017 року припиненим та стягнення з відповідача забезпечувального платежу у сумі 30 500,00 грн. та попередньо сплаченої орендної оплати за червень 2018 року в сумі 47 500,00 грн.
З матеріалів справи випливає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет" заборгованість в сумі 78 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн.; в іншій частині вимог в позові відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 - без змін. 
Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 910/14596/18 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року у справі № 910/14596/18 скасовано, справу № 910/14596/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Верховний Суд в своїй постанові від 08.08.2019 року у справі № 910/14596/18 зазначив, що судами не враховано те, що в силу приписів статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Судами у вирішенні спору не досліджувалися обставини щодо повернення майна з суборенди, а саме, суди не встановили, чи складався сторонами Договору акт приймання-передачі майна з суборенди. Судами також не встановлювалися обставини щодо того, чи відбувалося фактичне користування відповідачем орендованим приміщенням після 19.12.2017 та не досліджувалося, чи вчиняли сторони юридично значимі дії, спрямовані на пролонгацію Договору (зокрема, шляхом продовження строку його дії). 
Верховний Суд вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи касаційної скарги відповідача щодо недоведеності позивачем неможливості використання орендованого приміщення протягом всього спірного періоду (з 01.06.2018 по 30.06.2018), що, у свою чергу, має вирішальне значення для встановлення розміру зменшення плати, яку наймач має право вимагати згідно зі статтею 762 ЦК України. З метою правильного вирішення спору у зазначеній частині судам, насамперед, необхідно було достеменно встановити, чи існують визначені умовами Договору та законодавчими приписами підстави вважати Договір припиненим (якщо так, то з якого саме числа); чи належним чином виконувались позивачем зобов`язання за Договором, відповідно, чи мав позивач підстави для пред`явлення вказаної вимоги станом на момент звернення з позовом до суду в розумінні наявності порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу.
Згідно з ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
На виконання вказівок Верховного Суду позивачем подано до суду першої інстанції додаткові письмові пояснення.
Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов до висновку з яким погоджується суд апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як визначено ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як передбачено ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Приписами ч. 1, 3 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
У відповідності до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як вже зазначалось вище та вірно встановлено  місцевим господарським судом, 01.04.2017 року між сторонами підписано акт приймання-передачі приміщення, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв частину нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 13Б.
Матеріалами справи підтверджено, що на виконання п. 3.7. договору позивач сплатив відповідачу забезпечувальний платіж у розмірі 30 500,00 грн. згідно платіжного доручення № 2543 від 14.07.2017 року.
Відповідно до платіжного доручення № 6546 від 14.05.2018 року позивачем була сплачена суборендна плата за червень 2018 року у розмірі 47 500,00 грн.
Як встановлено в п. 10.6. договору, що відповідно до ст. 770 Цивільного кодексу України договір припиняється у разі звернення стягнення на приміщення іпотекодержателем. 
Згідно з положеннями ст. 770 Цивільного кодексу України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.
Як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу № 108256715 з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, що право власності на орендоване приміщення перейшло до АТ "Сбербанк" 19.12.2017 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що з 19.12.2017 року договір суборенди № 45 від 31.03.2017 року є припиненим. 
Апеляційний господарський суд приймає до уваги надані позивачем публікації в ЗМІ, з яких вбачається, що позивач не мав змоги використовувати орендоване приміщення за призначенням протягом всього червня 2018 року з причин, що не залежали від останнього, а саме доступ до ТРЦ "Магелан" був заблокований.
Таким чином, враховуючи зазначені обставини, у червні 2018 року позивач був позбавлений можливості користуватися орендованим майном. Вказані обставини відповідачем не спростовані.
Як встановлено положеннями ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Отже, враховуючи приписи зазначеної норми, відповідач звільняється від орендної плати за червень 2018 року у розмірі 47 500,00 грн.
При цьому, оскільки договір суборенди № 45 від 31.03.2017 року є припиненим з 19.12.2017 року та враховуючи відсутність у позивача заборгованості з орендної плати, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що перераховані позивачем грошові кошти в забезпечення виконання суборендарем договірних зобов`язань в сумі 30 500,00 грн. підлягають поверненню позивачу.
Разом з тим, обгрунтовуючи відмову в поверненні забезпечувального платежу, скаржник посилається на те, що, на його думку, позивач розриває договір за своєю ініціативою, відповідно в такому випадку забезпечувальний платіж не підлягає поверненню, будь-яких інших обгрунтувань відповідач не надає.
Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції 26.06.2018 року позивач направив відповідачу лист № 2 про припинення договору, повернення забезпечувального платежу та з пропозиціями підписати акти повернення приміщення з суборенди від 27.06.2018 року на підставі п.п. 8.6., 10.6. договору суборенди № 45. Вказаний лист відповідачем не був отриманий та повернутий позивачу за закінченням терміну зберігання.
Позивач, 26.07.2018 року повторно направив на адресу відповідача лист № 44 від 26.07.2018 року про припинення договору, повернення забезпечувального платежу та з пропозиціями підписати акти повернення приміщення з суборенди від 27.06.2018 року на підставі п.п. 8.6., 10.6. договору суборенди № 45. Вказаний лист відповідач отримав 07.08.2018 року, однак залишив без відповіді та задоволення. 
Також слід зауважити, що додатковою угодою № 1 від 29.12.2017 року до договору строк дії договору продовжено до 31.12.2018 року. 
Як слідує з матеріалів справи, що до червня 2018 року позивач користувався суборендованим приміщенням та сплачував суборендну плату за користування приміщенням, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Більше того, відповідачем даний факт не заперечується, жодних майнових вимог відповідачем до позивача не пред`являлося. 
Як зазначалось вище, позивач не мав змоги використовувати приміщення за призначенням протягом всього червня 2018 року з причин, що не залежали від останнього, оскільки доступ до ТРЦ "Магелан" був заблокований. Факт неможливості використання приміщення за призначенням підтверджується численними публікаціями в ЗМІ та соціальних мережах з приводу ситуації, що склалась із ТРЦ "Магелан" в червні 2018 року.
Разом з тим, за твердженням скаржника, силове захоплення ТРЦ "Магелан" відбувалось лише в ніч з 1 на 2 червня 2018 року і стосувалось лише офісних приміщень. Проте, доводи відповідача спростовуються письмовими копіями електронних доказів, зокрема, роздруківкою статті ОСОБА_1, ОСОБА_2 від ІНФОРМАЦІЯ_1 "ІНФОРМАЦІЯ_2" інтернет видання "ІНФОРМАЦІЯ_3"; роздруківкою статті від ІНФОРМАЦІЯ_4 "ІНФОРМАЦІЯ_5" інтернет-видання "ІНФОРМАЦІЯ_6"; роздруківкою статті інтернет - видання ІНФОРМАЦІЯ_7 від ІНФОРМАЦІЯ_4 "ІНФОРМАЦІЯ_8".
Беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком до якого дійшов суд першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині  стягнення 78 000,00 грн., з яких забезпечувальний платіж у сумі 30 500,00 грн. та попередньо сплачена орендна плата за червень 2018 року в сумі 47 500,00 грн.
Суд апеляційної інстанції, щодо вимог про визнання договору оренди припиненим зазначає наступне.
Згідно з ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України. 
У відповідності до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 
1) визнання права; 
2) визнання правочину недійсним; 
3) припинення дії, яка порушує право; 
4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 
5) примусове виконання обов`язку в натурі; 
6) зміна правовідношення; 
7) припинення правовідношення; 
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.
На рахунок порушеного права апеляційний суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. 
Аналіз наведених норм свідчить про те, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тому, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.
Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява № 38722/02).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
За призначенням способи захисту можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Враховуючи наведені законодавчі норми, завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.
Таким чином, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд виходить із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Разом з тим, слід враховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Одна, враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов до вірного висновку про те, що, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб`єктивного права з боку відповідача, способом захисту якого є визнання спірного договору припиненим.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання договору оренди припиненим (про встановлення факту) виходять за межі повноважень господарських судів, оскільки, розглядаючи такі вимоги, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, тому обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає способам, встановленим законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права, що, в свою чергу, виключає можливість задоволення позовних вимог у цій частині.
Отже, беручи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 78 000,00 грн.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/14596/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі № 910/14596/18  є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2019 у справі №     910/14596/18 - залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/14596/18 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.
Повний текст постанови складено 10.06.2020
 Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 
Судді                                                                                В.В. Куксов

                                                                                К.В. Тарасенко