УХВАЛА

15 квітня 2020 року 
м. Київ

Справа №  904/2882/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Ткач І.В. - головуючий, Кролевець О.А., Стратієнко Л.В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2020
(головуючий суддя Білецька Л.М., судді Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.)
та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2019 
(суддя Євстигнеєва Н.М.)
у справі №904/2882/19
за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Південний"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд", 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Гамма", 3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Українсько-польське підприємство з іноземними інвестиціями "УПС", 4. ОСОБА_2 
про стягнення заборгованості у розмірі 14 154 384,80 грн,

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2020 (повний текст складено 02.03.2020) та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2019 у справі №904/2882/19. 

Верховний Суд, розглянувши подану касаційну скаргу, вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Предметом касаційного оскарження заявником визначено ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2019, залишену без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2020, якою повернуто зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору №BL2017-04348 від 30.10.2017 на підставі ст. 46 та ч. 1 ст. 180 Господарського процесуального кодексу України.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, оскільки суд першої інстанції мав вирішити також і питання щодо можливості прийняття поданої ним зустрічної позовної заяви з огляду на відповідність її приписам ст.ст. 42, 49, 50 ГПК України, оскільки ОСОБА_1 є третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Приписами пункту 3 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 180 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Відповідно до частини 6 статті 180 Господарського процесуального кодексу України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої цієї статті, ухвалою суду повертається заявнику.

Повертаючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що ОСОБА_1 не є відповідачем у справі №904/2882/19, а тому не наділений правом на пред`явлення зустрічного позову у цій справі відповідно до положень частини 1 ст. 180 ГПК України та ст. 46 ГПК України.

Довід скаржника про те, що суди не врахували, що він не є відповідачем, а є третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, було предметом оцінки судом апеляційної інстанції.

Судом зазначено, що за первісним позовом у цій справі Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Південний" як позикодавець за кредитним договором №BL2017-04348 від 30.10.2017, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд", просило суд стягнути з 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Гамма", 3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Українсько-польське підприємство з іноземними інвестиціями "УПС", 4) ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 14    154    384,80 грн.

Позовні вимоги до відповідачів-2, 3, 4 обґрунтовані посиланням на договори поруки №1/BL2017-04348 від 30.10.2017, №2/BL2017-04348 від 30.10.2017, №3/BL2017-04348 від 30.10.2017, відповідно до умов яких ці відповідачі взяли на себе зобов`язання відповідати перед позивачем за виконання відповідачем-1 зобов`язань за кредитним договором.

В свою чергу, ОСОБА_1 звернувся до господарського cуду із зустрічною позовною заявою за захистом своїх корпоративних прав як учасник (засновник) Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд" та у зустрічній позовній заяві просив визнати недійсним кредитний договір №ВЬ2017-04348 від 30.10.2017, укладений між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "Південний" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецдоррембуд", оскільки він вчинений з перевищенням повноважень.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 49 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. До позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу.

Так, у процесі розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому як предмет спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень частини першої статті 49 ГПК України обов`язково має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.

Позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів статті 49 ГПК України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.

Відповідна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі №916/542/18.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 не є позовними вимогами третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у цій справі у розумінні статті 49 ГПК України, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції правильно відхилив довід скаржника про те, що скаржник є третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Доводи викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм права (статей 46, 180 Господарського процесуального кодексу України).

Для Верховного Суду правильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 46 та 180 ГПК України під час прийняття оскаржуваних судових рішень є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення цих норм.

Відповідно до частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

В контексті викладеного Суд вважає за необхідне зазначити, що Рекомендацією №R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2020 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2019 на підставі частини 2 статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі №904/2882/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 26.02.2020 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2019.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                       І. Ткач

Судді                                                                                                    О. Кролевець

                                                                                                    Л. Стратієнко