ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/1982/16	Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М. 	
Провадження № 22-ц/817/441/20 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 311000000   	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
апелянта ОСОБА_1 , його представника 
ОСОБА_2 , представника відповідача
  ОСОБА_3  

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року (постановлену суддею Сташків Н.М., повний текст якої складено 24 лютого 2020 року) у цивільній справі № 607/1982/16 за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення,-

В С Т А Н О В И В:
       В лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі за його позовом до Державного підприємства "Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації", третя особа ОСОБА_4 , про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, надбавки, премії та відшкодування моральної шкоди. 
       Вимоги обґрунтовані тим, що згідно рішення суду, отриману ним допомогу по безробіттю відраховано із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
       Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 22 листопада 2017 року у справі № 6-660цс16, про яку він дізнався у грудні 2019 року, законом не передбачено жодних підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
       Таким чином, судом безпідставно відраховано 8344,16 грн від середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який складав 43008,81 грн та присуджено до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34664,65 грн.
       Просить стягнути з відповідача в його користь 8344,16грн із урахуванням податків та інших обов`язкових платежів шляхом ухвалення додаткового рішення.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
       Не погодившись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права і порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити його вимоги.
       У відзиві ДП "Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" вказало, що ст 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однак позивачем у своїй заяві не наведено жодної із визначених законом підстав для ухвалення додаткового рішення.
       Рішення суду ухвалене щодо кожної з позовних вимог, з приводу яких сторони подавали докази і давали пояснення, зазначено точні суми коштів, які присудженні до стягнення, а тому підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні.
       В судовому засіданні апелянт і його представник апеляційну скаргу підтримали та зіслались на доводи викладені в ній.
       Представник ДП "Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" апеляційну скаргу не визнав, вважає, що відсутні підстави для ухвалення додаткового рішення.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
       Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.12.2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
       Визнано незаконним і скасовано наказ Державного підприємства "Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» № 244-к від 10 грудня 2015 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ". 
       Скасовано наказ № 7-к від 21.01.2016 року "Про звільнення ОСОБА_1 з роботи (згідно пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України)" та наказ № 46-к від 23.02.2016 року "Про внесення змін до наказу № 7 від 21 січня 2016 року про зміну дати звільнення".        Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника сектору стандартизації та інформаційного забезпечення Державного підприємства "Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" з 03 лютого 2016 року.         Стягнуто з Державного підприємства "Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" в користь ОСОБА_1 841 гривню надбавки за безперервний стаж роботи за 2015 рік, 422 гривні премії за підсумками господарської діяльності за грудень 2015 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34664 гривні 65 копійок та 2000 гривень моральної шкоди. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за 1 місяць у розмірі 4281 гривня 42 копійки допущено до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
       З мотивувальної частини рішення суду вбачається, що суд першої інстанції відрахував від середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який складав 43008,81 грн. отриману ОСОБА_1 допомогу по безробіттю в розмірі 8344,16 грн. і стягнув на його користь 34664 ,65 грн.
       З вказаним рішенням суду сторони не погоджувались і подали на нього апеляційні скарги.
       Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 14.03.2017 року їх апеляційні скарги відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 20.12.2016 року залишено без змін.
       Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2017 року касаційну скаргу відповідача відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.12.2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 14.03.2017 року залишено без змін.
       Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції мотивував свою ухвалу тим, що судом було повно вирішено позов, тобто по суті та в межах заявлених вимог. 
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
       Згідно ч. 2, 3 цієї статті, заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
       Відповідно до п. 20 роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК України 2004 року (ст. 270 чинного ЦПК України); воно не може змінити суті основного рішення або містити у собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.
       Таким чином, способом усунення неповноти рішення суду є ухвалення додаткового рішення і додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК України.
       Зі змісту поданої заявником заяви про ухвалення додаткового рішення вбачається, що позивач не погоджується із рішенням суду щодо стягнення з відповідача на його користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже зміст поданої заяви зводиться до зміни рішення суду, що не передбачено в порядку, визначеному ст. 270 ЦПК України, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні поданої заяви.
       З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягають.
       Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала винесена з порушенням норм процесуального права колегією суддів оцінюється критично.
       Згідно ч.4 ст. 270 ЦПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
       Під час постановлення ухвали суду першої інстанції в судовому засіданні був присутній представник заявника, що підтверджується протоколом судового засідання від 24.02.2020 року. 
       Враховуючи те, що в заяві про відкладення розгляду справи ОСОБА_1 не навів підстав для відкладення розгляду справи, участь його представника в судовому засіданні та положення ст. 270 ЦПК України, колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що судом здійснено розгляд заяви з порушенням норм ЦПК України.
       Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
       Судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення питання.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на сторони в межах понесених ними витрат.
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 лютого 2020 року залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах понесених ними витрат.
       Постанова оскарженню не підлягає.
       Повний текст постанови складено 25 травня 2020 року.

Головуючий                                                                Бершадська Г.В.

Судді:                                                                        Гірський Б.О.

                                                                               Ходоровський М.В.