Номер провадження: 22-ц/813/3780/20 
Номер справи місцевого суду: 497/745/19
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - Громіка Р.Д.,
суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» про скасування заборони на відчуження рухомого майна,

В С Т А Н О В И В:
16 травня 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким просить зняти арешт - заборону на відчуження рухомого майна - автомобіль "SUBARU TRIBECA", д/з НОМЕР_1 , та припинити обтяження цього рухомого майна, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу він є добросовісним набувачем і власником вказаного автомобіля на підставі договору купівлі-продажу №5144/2015/000118 від 27.07.2016 року, укладеного у ТСЦ №5144. 
В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує, що на початку 2019 року він після звернення для перереєстрації транспортного засобу у зв`язку його продажом, дізнався, що на його автомобіль 16.06.2013 року Державним підприємством "Інфомаційний центр" Міністерства юстиції України на підставі договору "Автопакет" за заявою обтяжувача - КБ "Надра" накладено арешт, хоча він будь-з-ким не укладав такого договору, добросовісно придбав автомобіль у відповідача, перед тим перевіривши відсутність заборон на транспортний засіб. Відповідач, підписуючи договір, стверджував, що на авто заборон не накладалося, під час підписання угоди купівлі-продажу він, позивач, перевіряв автомобіль у ТСЦ, де оформлював купівлю-продаж, і ніякого обтяження на автомобілі не було, інакше б його неможна було придбати, тому він змушений звернутися до суду. 
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Скасовано арешт на відчуження рухомого майна, а саме на автомобіль "SUBARU TRIBECA , д/з НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який накладено 06.06.2013 року Державним підприємством "Інфомаційний центр" Міністерства юстиції України на підставі договору "Автопакет" за заявою обтяжувача ПАТ "Надра" та припинено обтяження рухомого майна за №13727432.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «Надра»,в особі свого представника, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що на автомобіль "SUBARU TRIBECA , д/з НОМЕР_1 не було накладено арешт майна, а накладено заборону на відчуження транспортного засобу. 
У судове засідання, призначене на 21 травня 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, заяв про відкладення розгляду справи від сторін у справі до суду не надходило.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 01 червня 2020 року.
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що позов є обґрунтованим, доказаним, а тому підлягає задоволенню за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу №5144/2015/000118 від 27.07.2016 року, укладеного в ТСЦ №5144, позивач придбав автомобіль "SUBARU TRIBECA", д/з НОМЕР_1 (а.с.10), і таким чином став його добросовісним набувачем, власником, - оскільки договір оформлювався державним органом, заборона відчуження автомобіля перевіряється у державному реєстрі на час підписання такого договору;
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , позивач з 16.08.2016р. є власником зазначеного автомобіля "SUBARU TRIBECA", д/з НОМЕР_1 (а.с.7);
Однак, згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №58100464 від 16.01.2019р., на цей автомобіль "SUBARU TRIBECA", номер об`єкту: НОМЕР_4 Державним підприємством "Інфомаційний центр" Міністерства юстиції України, на підставі договору "Автопакет" від 08/11/2007/840 К3536 за заявою обтяжувача - КБ "Надра" 16.06.2013 року накладено арешт, боржником вказаний ОСОБА_2 , код: НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 , вид обтяження - приватне, тип - застава, підстава - договір "автопакет" від 08.11.2007р., К-3536, строк виконання зобов`язання - 20.11.2014р., термін дії: 06.06.2018р., звернення стягнення - не зареєстровано, змінено реєстратором м.Київ 23.05.2018 з підстави того ж договору "Автопакет" від 08/11/2007 К3536, відділення ПАТ "КБ "НАДРА", Миколаївське РУ, але реєстраційний держзнак автомобіля вказано НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та місце реєстрації не зазначені (а.с.8);
З листа ТСЦ №5144 від 05.02.2019р. вбачається, що на ім`я адвоката позивача, на його запит, начальник центру повідомяє, що транспортний засіб "SUBARU TRIBECA" н/з НОМЕР_7 , 27.07.2016р. було зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 (позивача) на підставі договору купівлі-продажу №5144/2016/000118, що був укладений у ТСЦ №5144 (а.с.9);
Згідно копії договору купівлі-продажу №5144/2016/000118, що була додана до вищевказаного листа і завірена належним чином, позивач ОСОБА_1 придбав спірний автомобіль в продавця ОСОБА_3 , що проживає у АДРЕСА_2 , НОМЕР_8 за сто одну тисячу гривень, в договорі вказано, що продавець гарантує, що це авто належить йому на праві власності і не обтяжене арештом (а.с. 10);
Згідно відповіді від 28.01.2019р. за №31-43, позивачу повідомлено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на 28 січня 2019 року у Болградському районному відділі державної виконавчої служби Головного Териториального управління юстиції відсутне виконавче провадження про стягнення з позивача ОСОБА_1 боргів на користь стягувача (а.с. 12);
Згідно відповіді директора філії міста Києва та Київської області Державного підприємства "Національні інформаційні системи" щодо внесення до Державного реєстру відомостей про припинення обтяження рухомого майна №13727432, позивачу запропоновано звернутися безпосередньо до обтяжувача ПАТ "Комерційний банк "Надра", тому що відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи (а.с. 13);
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 вищевказаний спірний автомобіль "SUBARU TRIBECA", чорний, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_4 , належав на праві власності ОСОБА_3 (а.с.11), а не ОСОБА_2 .
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Стаття 17 Загальної декларації прав людини, проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».
Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та здійснює такі права на власний розсуд.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту своїх цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує право.
За приписами ч.ч. 1, 2, ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ (що діяв на час винесення постанови про арешт майна Позивача) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення; арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Разом з тим за вимогами ч. 2 ст. 50 даного Закону у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець повинен був зазначити про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Відповідно до ч. 5 ст. 59 чинного на сьогодні ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-УШ у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту (правовий висновк Верховного Суду України від 15.03.2013 р. у справі № 6-26цс13).
Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним, ніхто протиправно не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб
За змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку.
Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України).
У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Отже, накладення арешту на майно позивача обмежує його законні права як власника щодо вільного користування та розпорядження своїм майном.
Враховуючи наявність накладеного арешту на рухоме та нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 та необхідність скасування таких арештів.
Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. 
Однак колегія суддів погодитись із такими висновками суду першої інстанції не може з огляду на наступне.
За змістом п. 11 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів.
З матеріалів справи вбачається, що автомобіль марки "SUBARU TRIBECA"знаходиться у заставі ПАТ КБ «Надра» на підставі договору «Автопакет» 08/11/2007/840 К-3536 від 30.11.2007р. Відомості про заборону відчуження автомобіля згідно даного договору внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 06 червня 2013 року.
Однак відповідно до договору купівлі-продажу 5144/2016/000118, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 27 липня 2016 року автомобіль "SUBARU TRIBECA" був проданий ОСОБА_1 (а.с. 10).
Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана правова норма кореспондується також у ст. 17 ЗУ «Про заставу».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про заставу» та статтею 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Частиною четвертою статті 577 ЦК України передбачено, що моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
Відповідно до частини другої статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.
Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження, за винятком таких випадків:
1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.
Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.
За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи.
Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах: від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14 та у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 463/3582/17 (провадження № 61-3383св19).
Колегія суддів зазначає, що застава транспортного засобу була належним чином зареєстрована й автомобіль відчужувався у періоди, коли був під обтяженням, тобто відчуження транспортного засобу було заборонено, а отже, відсутні підстави для визнання позивача добросовісним набувачем. Такі висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на положеннях закону та підтверджують встановленими у справі обставинами й матеріалами справи.
Крім того колегія суддів звертає увагу, що з Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що на автомобіль «SUBARU TRIBECA», д/н НОМЕР_6 не було накладено арешту у розмінні Закону України «Про виконавче провадження», а лише застосовано обмеження у відчуженні відповідно до Закону України «Про заставу», а тому посилання суду першої інстанції на норми матеріального права, які регулюють питання виконавчого провадження, є помилковими.
Отже, з огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову.
У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що за подачу апеляційної скарги ПАТ КБ «Надра» на заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року сплатило 1152,60 гривень.
Отже, з ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги ПАТ КБ «Надра» на заочне рішення Болградського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року у розмірі 1152,60 гривень.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н ОВ И В:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.
Заочне рішенням Болградського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» про скасування заборони на відчуження рухомого майна відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (код ЄДРПОУ 20025456, адреса: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 15) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1152,60 гривень. 
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 01 червня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дрішлюк