П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/12150/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Гурін Дмитро Миколайович  
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
23 червня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Іваненко Т.В.  Граб Л.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України про стягнення компенсації втрати частини доходів, інфляційних втрат та 3% річних, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України з наступними позовними вимогами:
- стягнути з Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 41914,41 грн. відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 за період з 30 червня 2015 року до 28 червня 2016 року станом на 10 вересня 2019 року;
- стягнути з Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 52859,38 грн. і 3% річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення у сумі 13219,00 грн (тринадцять тисяч двісті дев`ятнадцять гривень 00 коп.) за період з 30 червня 2015 року до 10 вересня 2019 року станом на 10 вересня 2019 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №240/4929/18 позивачу було встановлено та виплачено належне йому грошове забезпечення за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України за період з 30 червня 2015 року до 28 червня 2016 року, яке протиправно своєчасно не було виплачене, і видана довідка військовою частиною НОМЕР_1 від 20 вересня 2019 року №403/477, в якій зазначена загальна сума нарахування 122310,68 грн без виключення сум відрахування на податки. Позивач зазначив, що внаслідок неправомірних дій відповідача він тривалий час не отримував належного йому грошового забезпечення під час проходження військової служби та після звільнення у відставку, крім того, до 10 вересня 2019 року позивач щомісячно втрачав частину своїх доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, інфляційні втрати. На заяву позивача про здійснення компенсації втрати частини доходів (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків їх виплати, інфляційних втрат і 3% річних, відповідач відповіді не надав. Вказана бездіяльність відповідача слугувала підставою для звернення з даним позовом до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. 
Відповідач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу позивача - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку. 
У відповідності до вимог ст. 311 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №240/4929/18, залишеним без змін та постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2019 року, визнано протиправним і скасовано пункт 2 наказу начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10 липня 2015 року №130 із змінами, внесеними наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 6 липня 2016 року №124, щодо призупинення виплати грошового забезпечення полковнику ОСОБА_1 з 30 червня 2015 року. Зобов`язано Центр оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 30 червня 2015 року до 28 червня 2016 року за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України.
На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №240/4929/18 та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2019 року та відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», - начальником Центру пунктом 3 наказу (по стройовій частині) від 9 липня 2019 року №127 скасовано пункт 2 наказу начальника Центру (по стройовій частині) від 10 липня 2015 року №130 зі змінами, внесеними наказом начальника Центру (по стройовій частині) №124 від 6 липня 2016 року, щодо призупинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 , начальнику адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України та видано наказ від 29 липня 2019 року №71 «Про виконання рішення суду», яким встановлено та виплачено ОСОБА_1 грошове забезпечення за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України за період з 30 червня 2015 року до 28 червня 2016 року та видана довідка військовою частиною НОМЕР_1 від 20 вересня 2019 року №403/477, в якій зазначена загальна сума нарахування 122310,68 грн (без включення податків).
7 листопада 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою на ім`я начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України про виплату компенсації втрати частини доходів (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням строків їх виплати, інфляційних втрат і 3% річних.
На вказану заяву відповідачем не було надано відповіді.
Не погодившись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зауважив, що визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів. За таких обставин, суд вважає, що право на компенсацію позивач набув після набрання законної сили рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №806/4929/18, а не за період вказаний у позовній заяві та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.
Однак, у зв`язку з виконанням відповідачем у повному обсязі у встановлений законом строк рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №806/4929/18, яким частково задоволено позовні вимоги позивача з врахуванням всіх фактичних обставин справи, особливостей виникнення спірних правовідносин та визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстави для виплати позивачу компенсації, передбаченої Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" відсутні.
Щодо нарахування та виплати позивачу інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначив, що  оскільки правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем не регулюються цивільно-правовим договором, внаслідок якого може настати відповідальність щодо виплати інфляційних втрат і 3% річних, підстави нарахування позивачу інфляційних втрат та 3% річних відсутні.
При прийнятті рішення, судом першої інстанції, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, що викладені у постановах від 27 червня 2018 року у справі №810/1543/17 та від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18.
Колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Судом встановлено, що на виконання рішення Житомирского окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №240/4929/18 та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2019 року позивачу у порядку негайного виконання було нараховано та виплачено середній заробіток у розмірі місячного грошового забезпечення 5801,21 грн, а після набрання законної сили нараховано та виплачено грошове забезпечення за період з 30 червня 2015 року до 29 червня 2016 року у розмірі 98460,10 грн, тобто з позивачем на виконання рішення суду проведено повний розрахунок у відповідності до вимог чинного законодавства, про що позивачу були надані відповідні довідки-розрахунки з військової частини НОМЕР_1 і підтверджується платіжними дорученнями від 3 квітня 2019 року №271, від 9 вересня 2019 року №950. 
Як вірно зауважив суд першої інстанції, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Тобто, за наявності визначених Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" умов, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.
В разі, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. 
Таким чином, право на компенсацію позивач набув після набрання законної сили рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №806/4929/18 та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.
Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем добровільно та своєчасно здійснено заходи для виконання судових рішень щодо нарахування та виплати позивачу грошового доходу, зокрема встановленим порядком подані документи до військової частини НОМЕР_1 (м.Житомир), на підставі яких позивачу виплачені середній заробіток у розмірі місячного грошового забезпечення та грошове забезпечення за період з 30 червня 2015 року до 29 червня 2016 року.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що в даному випадку без виплати заборгованості визначеного доходу не має підстав для виплати компенсації, оскільки виплата компенсації провадиться у тому ж місяці у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до наказу Міністра оборони України від 29 липня 2016 року №706 (із змінами від 16 серпня 2016 року №763) на підставі наказу начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройові частині) від 31 серпня 2016 року №164. Однак, позивач вважаючи розрахунок неправомірним, вже звертався до суду з позовом, який стосувався належних виплат звільненому працівникові.
При цьому стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Тобто, зазначене не передбачає права на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Враховуючи зазначене, у зв`язку з виконанням відповідачем у повному обсязі у встановлений законом строк рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі №806/4929/18, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок Житомирського окружного адміністративного суду, що підстави для виплати позивачу компенсації, передбаченої Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" відсутні.
Вказана правова позиція суду першої інстанції узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 2 статті 8 КАС України.
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Отже, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Відсутні також на думку колегії суддів підстави для нарахування та виплати позивачу інфляційних втрат та 3% річних, оскільки правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем не регулюються цивільно-правовим договором, внаслідок якого може настати відповідальність щодо виплати інфляційних втрат і 3% річних, а тому підстави нарахування позивачу інфляційних втрат та 3% річних відсутні.
Так, частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, необхідно врахувати, що стаття 625 Цивільного кодексу України не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.
Таким чином, за результатом апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що дії відповідача, як суб"єкта владних повноважень відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року відповідає.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Іваненко Т.В.    Граб Л.С.