Номер провадження: 22-ц/813/3250/20 
Номер справи місцевого суду: 496/967/16-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О.І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю секретаря                Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному проваджені, у відсутності учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 08 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення вартості безпідставно набутого майна, та за позовом третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради про стягнення вартості безпідставно набутого майна, матеріальної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії,

                                встановив:
       
25.03.2016 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в інтересах ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , який є її батьком, грошові кошти у розмірі 190185,50 грн.
Свої вимоги мотивував тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 23.09.1995 року по 24.11.2011 рік. 05.07.1995 року ОСОБА_5 купила житловий будинок під АДРЕСА_1 , житловою площею 41,2 кв.м, без надвірних споруд. 
Під час перебування у шлюбі, технічний стан зазначеного будинку значно змінився, загальна площа збільшилась до 269 кв.м, житлова - до 88,1 кв.м, а також були добудовані надвірні споруди, що підтверджується рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року по справі № 22-ц/785/1334/15. Також вказаним рішенням встановлено вартість робіт по реконструкції та добудові будинку у період перебування подружжя Трубецьких у шлюбі, яка становила 272686 грн. При цьому, 19.02.2015 року апеляційним судом Одеської області було ухвалено інше рішення по справі № 22-ц/785/1138/15, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, площею 0,1028 га, що розташовані по АДРЕСА_1 . 
Так, суд апеляційної інстанції, врахувавши зазначені обставини, у своєму рішенні від 13.03.2015 року встановив, що частка, яка може бути стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у якості компенсації витрачених коштів на будівництво, підлягає зменшенню до 1/4, виходячи із рівності часток співвласників. 

Таким чином, отримавши 19.02.2015 року у власність 1/2 частину придбаного ОСОБА_1 будинку, відповідачка, будучи її донькою, фактично безпідставно набула майно у вигляді поліпшення добудови будинку та надвірних споруд, які були здійсненні ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з її матір`ю. 
Враховуючи вищевикладене представник позивача вважав, що отримавши у власність 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , фактичною площею 269 кв.м, відповідач ОСОБА_3 безпідставно збагатилась на 1/2 поліпшень, добудов будинку та надвірних споруд за рахунок ОСОБА_2 , а тому повинна відшкодувати останньому 1/2 частину вартості поліпшень, добудов будинку та надвірних споруд, яка станом на теперішній час, згідно висновку судового оціночно-будівельного експертного дослідження № 6-16-0903, становить 380371 грн., у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 .

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 24 травня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи була залучена колишня дружина позивача ОСОБА_2 і мама відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_1 , за клопотанням останньої (т.1, а.с.81, 86-87).
В свою чергу, 19.04.2016 року до суду із самостійним позовом звернулась третя особа, яка таким чином заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 (т.1, а.с.40-43), який в подальшому неодноразово уточнювала, та в якому також зазначила в якості відповідача Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (далі – КП «БТІ» ОМР) (т.1, а.с. 132-136, 212-218, 248-249), та просила зобов`язати КП «БТІ» ОМР в технічному паспорті від 16.01.2014 року, відкоректованому 21.08.2015 року, внести інформацію про те, що на підставі п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури і житлової політики України від 10.07.2001 року за № 582/5773 (зі змінами і доповненнями № 2 (z0113-13) від 08.01.2013 року, така мала архітектурна споруда, як вбиральня під літ. «Б» з розряду «самочинне будівництво» перейшла в статус тимчасової споруди, такої як тротуар, паркан, цистерна, які обслуговують основу споруди-будинку. З цих підстав, на даний момент споруда «вбиральня» не відображається «самочинним будівництвом». 
У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просила суд стягнути з КП «БТІ» ОМР на її користь суму матеріальної шкоди у розмірі 156 552,25 грн.; постановити рішення про повернення їй грошової суми у розмірі 104 368,50 грн. в якості компенсації витрачених грошових коштів на будівництво, безпідставно стягнутих з неї на користь ОСОБА_3 на підставі ч.1 ст. 1212, ч.2 ст. 1213 ЦК України; постановити рішення про повернення їй грошової суми у розмірі 52184,75 грн. в якості компенсації витрачених грошових коштів на будівництво, безпідставно стягнутих з неї на користь ОСОБА_2 на підставі ч.1 ст. 1212, ч.2 ст. 1213 ЦК України.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 08 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення вартості безпідставно набутого майна було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 95092,75 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 950,93 грн.
В решті позовних вимог було відмовлено.
Позовні вимоги третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , КП «БТІ» ОМР про стягнення вартості безпідставно набутого майна, матеріальної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 95092,75 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 475,46 грн.
Управлінню Державної казначейської служби України у Біляївському районі Одеської області повернути ОСОБА_1 50 відсотків від сплаченого нею судового збору у сумі 475,46 грн. на рахунок: 31210206700111, банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській УК у Біляїв. р-ні/Біляївс.р-н/22030101, згідно платіжного доручення № 0.0.539524043.1 від 19.04.2016 року.

В частині позовних вимог про зобов`язання КП «БТІ» ОМР, внести інформацію про те, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 . Троїцька, 25, в технічному паспорті від 16.01.2014 року, відкоректованому 21.08.2015 року, така мала архітектурна споруда, як вбиральня під літ. «Б» з розряду «самочинне будівництво» перейшла в статус тимчасової споруди, такої як тротуар, паркан, цистерна, які обслуговують основу споруду-будинок, тому на даний момент споруда «вбиральня» не відображається «самочинним будівництвом», про стягнення з КП «БТІ» ОМР на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди у розмірі 156552,25 грн., про повернення ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 52184,75 грн. в якості компенсації витрачених грошових коштів на будівництво, безпідставно стягнутих з неї на користь ОСОБА_2 на підставі ч.1 ст. 1212, ч.2 ст. 1213 ЦК України, було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 08 травня 2018 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Проте, до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 13.05.2020 року, на 13.00 год. учасники справи не з`явились, будучи п`ять разів належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 106-115, 186-190, 195-199, 220-227, 228-236). До суду апеляційної інстанції з`являлись лише відповідач ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_1 , які 05.09.2019 року дали суду відповідні пояснення (т.2, а.с.217-219). 
При цьому, позивач ОСОБА_2 повідомлений про час і місце судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, як то передбачено ч. 11 ст. 128 ЦПК України (т.2, а.с. 237-238).
З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.
При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна (далі – Конвенція), стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. 
Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.
У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, з наступними змінами (т.2, а.с.239), апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів. 
Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 21.05.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_7 та третьої особи із самостійним вимогами ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що період з 23.09.1995 року по 24.11.2011 року подружжя Трубецьких перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Разом з тим, ще до укладення шлюбу, а саме 05.07.1995 року ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально, придбала у ОСОБА_9 житловий будинок, загальною житловою площею 41,2 кв.м без надвірних споруд, розташований по АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 6-7).
Крім того, уже під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку, площею 0,1028 га, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 , про що видано державний акт направо приватної власності на землю від 10.07.2000 року серії НОМЕР_1 .

В подальшому, рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.02.2015 року, постановленим за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 – доньки подружжя Трубецьких, на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27.10.2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області, державний нотаріус Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Кравченко В.В., про визнання права власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною житловою площею 41,2 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Калашніковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 22152, зареєстрованого в Нерубайській сільській раді за № 14/858 від 05 липня 1995 року, рішення про реєстрацію права власності від 22 лютого 2005 року реєстраційний номер 99716221, номер запису: 399 в книзі: 99-ж-8, у КП «БТІ» ОМР. Також за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,1028 га, розташованої за зазначеною адресою, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 10 липня 2010 року Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 747 (т.1, а.с. 16-21). Вказане рішення набрало законної сили.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року, постановленим за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21.06.2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області про стягнення коштів, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти в розмірі 68172 грн. та судові витрати в розмірі 453 грн. (т.1, а.с. 14-15). Вказане рішення також набрало законної сили.

При цьому, в мотивувальній частині вказаного судового рішення зазначені обставини, які у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають, а саме: «…технічний стан спірного будинку на час виникнення спору істотно змінився, загальна площа збільшена до 269 кв.м, житлова площа збільшена до 88,1 кв.м, добудовані надвірні господарські споруди: вбиральня літ. «Б», площею 2,3 кв.м, літня кухня літ. «В», площею 35,2 кв.м, гараж літ. «Г», площею 53,6 кв.м, але будинок у такому стані в експлуатацію не зданий. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації була скасована за заявою ОСОБА_1 . Висновком судової будівельно-технічної експертизи Одеського Науково-дослідного інституту судових експертиз від 09.09.2014 року визначено, що за час перебування сторін у шлюбі були виконані роботи по реконструкції будинку та добудові надвірних споруд вартістю 272686 грн.».
Крім цього, при ухваленні вказаного рішення колегія суддів враховувала набрання законної сили рішенням від 19.02.2015 року та його преюдиційність у вирішенні спору, і як наслідок зменшила частку, яка може бути стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у якості компенсації витрачених коштів на будівництво, виходячи з рівності частки співвласників.
Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача таким чином обґрунтовував позовні вимоги тим, що відповідачка  ОСОБА_3  фактично безпідставно набула майно у вигляді поліпшення добудови спірного будинку та надвірних споруд,які були здійснені за спільні кошти подружжя  ОСОБА_11 під час перебування у шлюбі,у зв`язку з чим посилався на вимоги ст. 1212, ч.2 ст. 1213 ЦК Україниі просив суд стягнути з відповідачки вартість безпідставно набутого нею майна у розмірі 190185,50 грн.
При цьому, позивач посилався на висновок, складений 15.03.2016 року судовим експертом ПП «Відкриття» ОСОБА_12 , з якого вбачається, що вартість добудов зазначеного житлового будинку в цінах на час проведення дослідження з врахуванням вартості, вказаної в відповіді на питання 2 висновку № 405/24 від 09.09.2014 року додаткової судової будівельно-технічної експертизи, яка визначена дослідженням та відповіддю на питання № 2 висновку № 405/24 від 09.09.2014 року, складає 380371 грн. (т.1, а.с. 22-24).
Також суд першої інстанції обгрунтував свою правову позицію, з яких підстав він виходив, взявши вищевказаний висновок ПП «Відкриття» ОСОБА_12 в якості доказу того, що вартість добудов зазначеного житлового будинку в цінах на час проведення дослідження склала 380371 грн. З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, так як при складанні висновку експерта використовувались   положення Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», які є обов`язковими при визначенні ринкової вартості нерухомого майна.
Разом з тим, не погоджуючись з даними висновками, ні відповідач ОСОБА_3 , ні третя особа ОСОБА_1 не надали належних доказів того, що дані висновки судової будівельно-технічної експертизи ПП «Відкриття» ОСОБА_12 не відповідають дійсності, клопотання про призначення експертизи для визначення вартості відтворення (заміщення) добудов домоволодіння по АДРЕСА_1 суду першої інстанції не заявляли.
Разом з тим, відповідачОСОБА_3 , заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 , вказала, що право власності на спірний житловий будинок з надвірними спорудами вона набула на законних підставах, а саме на підставі вищевказаного рішення апеляційного суду Одеської області від 19.02.2015 року, яке набрало законної сили. Крім того, відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на вимоги ч.2 ст. 376 ЦК України, вказала, що добудова будинку та надвірних споруд, 1/2 частину вартості яких просить стягнути з неї позивач ОСОБА_2 , були збудовані самочинно, а тому останній не набув права власності на них.
Проте, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині, суд обгрунтовано виходив із того, що згідно ч.ч.1, 6 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Крім того, у відповідності до ч.4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.
З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції правомірно вказав, що в даному випадку позивач ОСОБА_2 має право на відшкодування коштів, витрачених на реконструкцію належної відповідачці ОСОБА_3 частини будинку, і у зв`язку з тим, що будівництво здійснювалось під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , частка, яка може бути стягнута з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 становить 1/4 частину, тобто 95092,75 грн. (380371:4=95092,75), з урахуванням рівності витрат на реконструкцію будинку і прибудов, здійснених подружжям ОСОБА_11 .
При цьому суд до спірних правовідносин обгрунтовано застосував вимоги статей ч.6 ст. 376 та ч.4 ст. 390 ЦК України, якими безпосередньо врегульовані виниклі правовідносини.

Що стосується позовних вимог третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 , про стягнення вартості безпідставно набутого майна, матеріальної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення цих позовних вимог, виходячи з наступних підстав.
Так, звертаючись до суду із самостійним позовом, третя особа ОСОБА_1 вказала, що внаслідок допущених Біляївською філією КП «БТІ та РОН» помилок під час виготовлення технічного паспорту у 2014 році, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безпідставно набули майно у вигляді вартості будівельних матеріалів по наступним господарським спорудам: вбиральня літ. «Б», літня кухня літ. «В», гараж літ. «Г», які не були вказані у технічному паспорті як самочинне будівництво, а тому суми коштів, стягнутих з неї рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні бути їй повернуті. Крім того, внаслідок неякісної роботи працівників БТІ їй було спричинено матеріальну шкоду, яка становить 156552,25 грн., та яку вона просила стягнути на свою користь з КП «БТІ» ОМР.
Однак, згідно даних технічного паспорту, складеного КП «БТІ» ОМР 16.01.2014 року, самочинно збудованими або переобладнаними приміщеннями є: 1-1 прихожа, 1-2 ванна, 1-3 кладова, 1-4 уборна, 1-5 кухня, 1-11 лоджия, 1-12 житлова кімната, 1-13 хол, 1-14 кабінет, 1-15 житлова кімната, а також надвірні споруди: літня кухня та гараж, що спростовує твердження ОСОБА_1 про відсутність вказівки у технічному паспорті надвірних споруд, як самочинно збудованих та не є підставою для скасування стягнутих судовим рішенням з неї коштів на користь ОСОБА_2 . 
ВимогаОСОБА_1 щодо зобов`язання КП «БТІ» ОМР внести інформацію в технічному паспорті від 16.01.2014 року, відкоректованому 21.08.2015 року, про те, що на підставі п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури і житлової політики України від 10.07.2001 року за № 582/5773, з наступними змінами, така мала архітектурна споруда, як вбиральня під літ. «Б» з розряду «самочинне будівництво» перейшла в статус тимчасової споруди, такої як тротуар, паркан, цистерна, які обслуговують основу споруду-будинок. З цих підстав, враховуючи, що на даний момент споруда «вбиральня» не відображається «самочинним будівництвом», вимога ОСОБА_1  є передчасною,оскільки вищевказаною Інструкцією не передбачено обмежень стосовно осіб, які можуть бути замовниками технічної інвентаризації, а тому  ОСОБА_1  має можливість звернутися до КП «БТІ» ОМР для виготовлення нового технічного паспорту. При цьому суд правильно виходив із того, що ОСОБА_1 КП «БТІ» ОМР було відмовлено у виготовленні нового технічного паспорту з внесенням відповідних змін до нього.
Крім цього, суд також обгрунтовано вказав, що ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу, який підтверджував би спричинення їй органом КП «БТІ» ОМР матеріальної шкоди у розмірі 156552,25 грн.

Що стосується позовних вимог про повернення ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 104368,50 грн. в якості компенсації витрачених грошових коштів на будівництво, безпідставно стягнутих з неї на користь ОСОБА_3 на підставі ч.1 ст. 1212, ч.2 ст. 1213 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як було вказано вище, рішенням апеляційного суду Одеської області від 13.03.2015 року по справі № 22-ц/785/1334/15 було встановлено, що частка, яка може бути стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у якості компенсації витрачених коштів на будівництво підлягає зменшенню до 1/4 частини, виходячи із рівності часток співвласників. Таким чином, отримавши 19.02.2015 року у власність 1/2 частину придбаного ОСОБА_1 будинку, відповідачка ОСОБА_3 , будучи її донькою, фактично безпідставно набула майно у вигляді поліпшення добудови будинку та надвірних споруд, які були здійсненні подружжям ОСОБА_11 , тобто позивачем за позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , під час перебування у шлюбі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що реконструкція житлового будинку по АДРЕСА_1 здійснювалася під час перебування подружжя Трубецьких у шлюбі, частка, яка може бути стягнута з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 становить 1/4, тобто 95092,75 грн. з урахуванням рівності витрат на будівництво подружжям (380371:4=95092,75) та вартості відтворення (заміщення) добудов вищевказаного житлового будинку в цінах на час проведення дослідження з врахуванням вартості, вказаної у відповіді на питання 2 висновку № 405/24 від 09.09.2014 року додаткової судової будівельно-технічної експертизи, яка визначена дослідженням та відповіддю на питання № 2 висновку № 405/24 від 09.09.2014 року, про що було вказано вище і що складає 380371 грн. (т.1, а.с. 22-24).

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення їй грошової суми у розмірі 52184,75 грн. в якості компенсації витрачених грошових коштів на будівництво, безпідставно стягнутих з неї на користь ОСОБА_2 на підставі ч.1 ст. 1212, ч.2 ст. 1213 ЦК України, так як в порушення ч.ч.1, 2 ст. 12, ст.ст. 76, 80 ЦПК України ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів вказаних позовних вимог.

Суд першої інстанції також правильно і обгрунтовано розподілив між сторонами судові витрати по справі пропорційно до задоволених позовних вимог, як того вимагають ст.ст. 141, 142 ЦПК України. 
При цьому суд правильно виходив із того, що оскільки позовні вимоги третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_1 задоволені частково, а також у зв`язку із визнанням ОСОБА_3 позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, до початку розгляду справи по суті, 50 відсотків судового збору в сумі 475,46 грн. підлягають поверненню ОСОБА_1 з державного бюджету, а 50 відсотків судового збору в сумі 475,46 грн. підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача ОСОБА_3 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Колегія суддів також зазначає, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.07.2018 року заявнику апеляційної скарги ОСОБА_1 було розстрочено сплату судового збору у сумі 4079,79 грн. до прийняття судового рішення по даній цивільній справі (т.2, а.с.99-100).

Враховуючи, що судом була допущена помилка в розрахунку судового збору, та замість 4079,79 грн. в якості судового збору підлягає сплаті 2547,66 грн, а також те, що апелянтом ОСОБА_1 було частково сплачено судовий збір у розмірі 780 грн. та 1000 грн. (а.с.140, 141-142, 179), колегія суддів вважає за необхідне стягнути з заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 767,66 грн. (сімсот шістдесят сім гривень 66 копійок).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області 08 травня 2018 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 767,66 грн. (сімсот шістдесят сім гривень 66 копійок), за наступними реквізитами:
Отримувач коштів - УК у м.Одесі/Малиновськ. р-н/22030101 
Код отримувача (код за ЄДРПОУ) – 38016923
Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП) 
Код банку отримувача (МФО) - 899998 
Рахунок отримувача - UA538999980313141206080015007
Код класифікації доходів бюджету – 22030101
Призначення платежу - *;101; 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення, яке складено 21.05.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

       Л.А. Гірняк

       Т.В. Цюра