Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 641/9189/16-ц

провадження № 61-4818св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Карпенко С. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Крата В. І.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова 
від 15 березня 2017 року у складі судді Колодяжної І. М. та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року позовом ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення суми депозиту, нарахованих відсотків та пені за договором банківського вкладу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 15 липня 2016 року між позивачем та банком укладено депозитний договір № SAMDNWF0071236976401 у сумі 1 000,00 доларів США терміном на 3 місяці за ставкою 7 % річних. Після настання дати закінчення договору депозитного вкладу, тобто 17 жовтня 2016 року, 
ОСОБА_1 звернулася до відділення банку з проханням повернення внеску відповідно до умов договору та чинного законодавства України. На момент закінчення терміну вкладу сума вкладу та нарахованих процентів становила 
1 014,23 доларів США. Однак банк відмовив їй в поверненні вкладу, мотивуючи наявністю заборгованості перед банком у чоловіка позивача. На всі звернення позивача до співробітників банку і в колцентр банку ніякої обґрунтованої інформації вона не отримала. Згодом після письмового звернення банк надав письмову відповідь, де значив, що вимушений відмовити у виплаті вкладу, оскільки у її чоловіка існує заборгованість, за якою останній відповідає всім своїм майном, а грошові кошти, що є вкладом, належать чоловікові на справі спільної сумісної власності. 

Відповідно до законодавства України та положень договору, банк не мав правових підстав відмовляти їй у виплаті вкладу та відсотків по ньому, та повинен був здійснити виплату після спливу строку вкладу та в день вимоги, тобто 17 жовтня 2016 року.

ОСОБА_1 просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором банківського вкладу в сумі 1 014,23 доларів США - сума вкладу та нарахованих відсотків за ним та пеню у розмірі 3 % від суми боргу за кожен день прострочення, що складає 30,43 доларів США за кожен день прострочки, починаючи з 17 жовтня 2016 року.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 березня 
2017 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму неповерненого депозиту у розмірі 1 000,00 доларів США.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 
640,00 грн. 
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що АТ КБ «ПриватБанк» взяті на себе зобов`язання за договором «Вклад «Стандарт» № SAMDNWF0071236976401 від 15 липня 2016 року належним чином не виконав, банківський вклад не повернув, суд дійшов висновку про наявність підстав про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суми банківського вкладу у розмірі та відсотків у розмірі 1 000,00 доларів США.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованих відсотків за сумою вкладу та пені та 3 % від суми боргу за кожен день прострочення, місцевий суд вказав про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цих позовних вимог.
 
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 березня 
2017 року в оскаржуваній частині змінено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в сумі 
4 564,54 доларів США, що еквівалентно 122 759,23 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Стягуючи з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в сумі 
4 564,54 доларів США, що еквівалентно 122 759,23 грн, апеляційний суд виходив із того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за неналежне виконання договірних зобов?язань відповідно до частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
07 листопада 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 березня 2017 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» коштів у сумі 1 000,00 доларів США та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні документи в підтвердження укладення договору від 15 липня 2016 року 
№ SAMDNWF0071236976401, які б відповідали пункту 2.9 Глави 2 Розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року 
№ 174 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за 
№ 790/19528. Платіжне доручення, надане позивачем, є недійсним, оскільки не містить підпису працівника банку, зазначення посади та печатки банку; в наданих касових документах не міститься інформація, яка відповідала вищенаведеній Інструкції.
 
Позивачем не надано суду оригіналу договору банківського вкладу та жодного оригіналу квитанцій про внесення грошових коштів за договором банківського вкладу.
 
За вказаних обставин рішення апеляційного суду Харківської області 
від 19 жовтня 2017 року є незаконним, необґрунтованим та не відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, висловлених у постановах 
від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1286цс16, від 02 липня 2014 року у справі № 6-96цс14, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 06 липня 
2016 року у справі № 6-127цс16.
 
Доводи інших учасників справи
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить відмовити у задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк», а рішення апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 
2017 року залишити без змін.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У січні 2018 року касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Комінтернівського районного суду міста Харкова.
 
Зупинено виконання рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова 
від 15 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області 
від 19 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
У лютому 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 
2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 15 липня 2016 року у між ОСОБА_1 та банком укладено депозитний договір № SAMDNWF0071236976401 на суму 1 000,00 доларів США терміном на 3 місяці за ставкою 7 % річних зі строком дії договору до 15 жовтня 2016 року (вклад на три місяці). 
 
Позивачем на рахунок № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк» внесені кошти у розмірі 1 000,00 доларів США, що підтверджується завіреною судом копією квитанції АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 7).
 
21 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення їй вкладу з нарахованими відсотками відповідно до договору 
№ SAMDNWF0071236976401 від 15 липня 2016 року.
 
Листом від 08 листопада 2016 року за № 20.1.0.0/7-20161107/5312 АТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про відмову у видачі вкладу, оскільки у її чоловіка існує заборгованість, за якою він відповідає всім своїм майном, а грошові кошти, що є вкладом, належать чоловіку позивача на праві спільної сумісної власності.
 
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 29 травня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк»   повернув останньому основну суму депозиту та нараховані відсотки 12 квітня 2017 року.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого в частині погодився й апеляційний суд, виходив із того, що АТ КБ «ПриватБанк» взяті на себе зобов`язання за договором «Вклад «Стандарт» 
№ SAMDNWF0071236976401 від 15 липня 2016 року належним чином не виконав, банківський вклад не повернув, суд дійшов висновку про наявність підстав про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суми банківського вкладу у розмірі та відсотків у розмірі 1 000,00 доларів США та пені в сумі 4 564,54 доларів США, що еквівалентно 122 759,23 грн за неналежне виконання договірних зобов?язань відповідно до частини п?ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. 
 
За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. 
 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
 
Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
 
Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 і чинного на час укладення договору банківського вкладу (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).
 
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
 
Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року 
№ 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп « вечірні » чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.
 
Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення, пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
 
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня                 2014 року № 6-118цс14, від яких не вбачав підстав для відступу Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження 
№ 61-14248св19) та у постанові від 18 березня 2020 року у справі 
№ 757/56287/18-ц (провадження № 61-1581св20).
 
Отже висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про доведеність позивачем договірних відносин з відповідачем, які виникли на підставі договору від 15 липня 2016 року № SАMDNWFD0071236976401 (вклад «Стандарт на 3 місяці»), за умовами якого ОСОБА_1 внесла кошти на депозит, що підтверджується відповідною квитанцією, є обґрунтованим.
 
Враховуючи, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними допустимими та достатніми доказами, а грошові кошти за договором банківського вкладу (сума депозиту разом із нарахованими відсотками в межах дії договору) позивачці на її вимогу не виплачені, суди дійшли правильного висновку про їх стягнення у примусовому порядку.
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не містить доводів щодо незгоди з розрахунками судів в указаній частині.
 
З урахуванням наведеного Верховний Суд не приймає аргументи касаційної скарги банку про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження факту знаходження грошових коштів на депозитному рахунку (за депозитним договором). 
 
Обґрунтованим є і висновок суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для нарахування та стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
 
Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
 
Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. 
 
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження 
№ 14-64цс19), Верховний Суд у складі колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі 
№ 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 643/6454/16-ц (провадження № 61-27396св18), від 29 січня 
2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19) та 
від 18 березня 2020 року у справі № 757/56287/18-ц (провадження 
№ 61-1581св20).
 
Касаційна скарга не містить аргументів щодо незгоди з визначеним судом апеляційної інстанції розміром пені, яка підлягає стягненню.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 березня 2017 року, у не зміненій його частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк»підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 березня 
2017 року, у не зміненій його частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 15 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області 
від 19 жовтня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков      	
 	С. О. Карпенко      	
 	В. М. Коротун      	
 	В. І. Крат