Постанова
Іменем України                           
                                                                                                
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 204/5743/17-ц
провадження № 61-43641св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та                  в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
відповідачі: Головне управління Національної поліції України                                   в Дніпропетровській області, Дніпропетровське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області,
треті особи: ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Чечелівської районної в м. Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг      та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про вселення,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 31 липня 2018 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2 , діючи в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей, звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області (далі - ГУ НП                              в Дніпропетровській області), Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України 
в Дніпропетровській області (далі - Дніпропетровське МУ ГУ МВС України 
в Дніпропетровській області) про вселення в кімнату 
АДРЕСА_1 .
 
В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що її батькові ОСОБА_5 була надана кімната в гуртожитку полку патрульно-постової служби міліції Дніпропетровського МУ МВС України в Дніпропетровській області, розташованому за адресою:  АДРЕСА_2 . 
 
Позивач ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 і з моменту народження разом з батьками проживала за вказаною адресою, а після отримання паспорта була там зареєстрована. Сім`я займала кімнату АДРЕСА_3              у гуртожитку за наведеною вище адресою.
 
У подальшому в цій кімнаті також був зареєстрований її син ОСОБА_2 ,          ІНФОРМАЦІЯ_2 , а молодший син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживав з нею за цією адресою без реєстрації. 
 
Батько позивача ОСОБА_5 отримав житло та виселився з гуртожитку. 
 
Позивач разом з двома дітьми та матір`ю до листопада 2016 року проживала        у гуртожитку, потім їм стали чинити перешкоди в користуванні кімнатою, відключили воду, закрили туалети, а 30 листопада 2016 року їх не пустили           до гуртожитку, кімнату опечатали.
 
Вказуючи на те, що іншого житла вона не має, є одинокою матір`ю з двома малолітніми дітьми, вимушена проживати у родичів і знайомих, посилаючись на статті 125, 132 ЖК України просила вселити її разом із малолітніми дітьми у кімнату АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 
від 29 березня 2018 року позовні вимоги задоволено.
 
Вселено ОСОБА_2 та її малолітніх дітей: ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в кімнату АДРЕСА_1 .
 
Стягнуто з Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач з 04 травня 2006 року тимчасово була зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_1 , а з 17 квітня 2008 року зареєстрована постійно, тривалий час там проживає, ця кімната є єдиним житлом позивача та її малолітніх дітей,     а тому вони мають правові підстави для проживання та користування кімнатою АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу Голови ліквідаційної комісії Дніпропетровського міського управління Головного управління МВС України в Дніпропетровській області задоволено, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року скасовано. У задоволенні позовних вимог  
ОСОБА_2 , в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей, відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що будівля АДРЕСА_2 є нежитловою адміністративною будівлею, не входить до житлового фонду та не має статусу гуртожитку. Позивач ОСОБА_2 ніколи не перебувала у трудових відносинах з Дніпропетровським міським управлінням ГУ МВС України в Дніпропетровській області, отже будь-які підстави для проживання в цій будівлі у неї відсутні. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У вересні 2018 року ОСОБА_2  подала до Верховного суду касаційну скаргу,   в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року й залишити в силі рішення Красногвардійського районного суду 
м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи       в позові ОСОБА_2 , не спростував її доводи, підтверджені доказами, щодо законності її реєстрації у спірному приміщенні. Відповідачами не було надано суду документів, які є документами тривалого зберігання, щодо її реєстрації          у спірному приміщенні. 
 
Також заявник зазначає, що відповідачем взагалі не було надано документів, які б визначали статус будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , до грудня 2012 року, коли відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 25 грудня 2012 року така будівля перейшла у власність Держави Україна в особі МВС України та отримала статус адміністративної,                         що апеляційним судом залишено поза увагою.
 
Не взято також до уваги її доводи про те, що будівля за адресою: АДРЕСА_2 , до 2012 року використовувалась, крім іншого, і як гуртожиток полку патрульно-постової служби міліції Дніпропетровського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, в якому вона проживала від народження.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
 
У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ГУ МВС України                 в Дніпропетровській області на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому заявник просить касаційну скаргу відхилити й залишити постанову апеляційного суду без змін, вказуючи, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою.
 
В обґрунтування своєї позиції заявник вказує, що ОСОБА_2 ,                             на підтвердження її доводів про те, що її батько ОСОБА_5 , як працівник міліції, отримав для проживання кімнату 
АДРЕСА_1 , оскільки вказаний будинок був гуртожитком полку патрульно-постової служби міліції Дніпропетровського МУ ГУ МВС України                                в Дніпропетровській області, не надала суду належних доказів щодо законності підстав вселення її батька до спірного приміщення. 
 
Також заявник вказує, що відсутні відомості про проходження ОСОБА_5 , батьком ОСОБА_2 , служби в поліції або перебування на цивільних посадах     в ГУ НП Дніпропетровської області. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2019 року справу № 204/5743/17-ц призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судами встановлено, що позивач мешкає за адресою: 
АДРЕСА_4 (довідка полку патрульно-постової служби міліції Дніпропетровського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області 
від 12 листопада 2004 року).
 
У позивача є двоє малолітніх дітей: ОСОБА_2 ,             ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Відповідно до відміток у паспорті позивача, 05 травня 2006 року місце                    її проживання було тимчасово зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 , а з 17 квітня 2008 року за цією ж адресою постійно. 
 
Згідно з довідками про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02 березня 2010 року, 23 листопада 2010 року,         25 грудня 2014 року, за адресою:  АДРЕСА_4 , зареєстровані позивач та син позивача ОСОБА_2 , а з 2011 року ще й ОСОБА_3 . 
 
У штатах апарату, відділів та відділень поліції, окремих підрозділів Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, що затверджені наказом Національної поліції України від 24 жовтня 2016 року № 1054/ДСК,          зі змінами та доповненнями, існування підрозділу «гуртожиток» не передбачено (довідка від 05 жовтня 2017 року № 18/31-5111).
 
Представник відповідачів ОСОБА_8 у судовому засіданні не заперечувала факт приживання позивача з її малолітніми дітьми за адресою: 
АДРЕСА_4 , та разом з цим належних та допустимих доказів 
в порядку статей 77, 78 ЦПК України щодо самоправного зайняття позивачем спірного приміщення суду не надала. 
 
В судовому засіданні встановлено, що позивач разом з дітьми тривалий час проживали у гуртожитку та вважала його своїм житлом.
 
З довідки №19/1655 від 05 жовтня 2017 року вбачається, що будівля за адресою: АДРЕСА_2 , на балансі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області не обліковується.
 
В судовому засіданні встановлено, що будівля за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 02 жовтня 2017 року значиться на балансі ДМУ ГУМВС України               в Дніпропетровській області, яка згідно з даними технічного паспорту                    та свідоцтва про право власності на нерухоме майно має статус нежитлової адміністративної будівлі.
 
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 25 грудня 2012 року № 2038 вирішено оформити право державної власності, з видачею свідоцтва, за державою Україна, в особі Міністерства внутрішніх справ України, на будівлю літ. А-3, А1-1, а-1, загальною площею 1 267,3 кв. м, ґанки літ. А1, а2, будівлю майстерень літ. Б-3, загальною площею 201,0 кв. м, сходи літ. б, будівлю гаража літ. В-1, загальною площею 490,6 кв. м, прохідну     літ. Г, ґанок літ. г Дніпропетровського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначене також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від             26 грудня 2012 року.
 
Відомостей щодо статусу будівлі по АДРЕСА_2            до 2012 року відповідачами не надано через їх відсутність.
 
Встановлено, що відповідач Дніпропетровське МУ ГУ МВС України                           в Дніпропетровській області чинить позивачам перешкоди в реалізації їх права на проживання в кімнаті АДРЕСА_1 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року             № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 
2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати 
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених     у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги          ОСОБА_2 , Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло        та ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений     із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
 
Частиною 1 статті 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення                  із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести              ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Отже, встановивши, що позивач з 04 травня 2006 року тимчасово, а з 17 квітня 2008 року постійно проживає і була зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_1 , тривалий час проживає у вказаному приміщенні, що відповідачами не заперечується, спірна кімната є єдиним житлом для неї та її малолітніх дітей, а відповідачем не надано суду доказів        на підтвердження доводів щодо самоправного зайняття ОСОБА_2 спірного приміщення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач з неповнолітніми дітьми мають правові підстави для проживання та користування спірною кімнатою.
 
В судовому порядку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, не визнавалась, з таким позовом відповідачі до суду не звертались, рішення про виселення позивача із займаної кімнати також не приймалось. 
 
Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 про вселення є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
 
Апеляційний суд, не врахувавши наведених положень закону та обставин справи, помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , були належним чином оцінені подані сторонами докази, правильно та повно встановлені обставини справи й правильно застосовано норми матеріального    та процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне              й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення                не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, витрати, пов`язані зі сплатою заявником судового збору за подання касаційної скарги       у розмірі 1 280 грн, підлягають стягненню солідарно з Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на користь держави, оскільки            ОСОБА_2 ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року була звільнена від сплати судового збору. 
 
Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду            у складі Верховного Суду відповідачі мають перерахувати або внести до ГУК        у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача -                           UA 908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах          та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , задовольнити.
 
Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року скасувати.
 
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 
від 29 березня 2018 року залишити в силі.
 
Стягнути з Головного управління Національної поліції України                                   в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України                                      в Дніпропетровській області на користь держави витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 1 280,00 грн. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                        її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська	
  Судді:	  С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун