РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року
м. Рівне

Справа № 562/1870/18
Провадження № 22-ц/4815/180/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Ковальчук Н.М., Боймиструк С.В.
секретар судового засідання : Тхоревський С.О.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Здолбунівського районного нотаріального округу Собіна Ольга Андріївна

розглянув в порядку письмового позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Панасюка Ю.В. на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року, ухвалене в складі судді  Мички І.М., повний текст рішення виготовлено 20 листопада 2019 , у справі № 562/1870/18

в с т а н о в и в : 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Здолбунівського районного нотаріального округу Собіна Ольга Андріївна про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, усунення спадкоємця від права на спадкування майна.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що після смерті сина відкрилась спадщина, яка складається з нерухомого майна. Право власності на спадкове майно було зареєстровано на покійного сина тому, що позивач має складний стан здоров`я. Вказує, що це майно належало їй та покійному чоловікові ОСОБА_3 .
Спадкоємцями за законом після смерті сина є вона та відповідач. Вважає, що відповідач, як батько спадкодавця зобов`язаний був утримувати сина згідно з нормами Сімейного кодексу України, однак, незважаючи на встановлені законодавством обов`язки щодо утримання батьком сина, якої син потребував свого часу, та свідоме невиконання таких обов`язків відповідачем - ненадання матеріальної допомоги коли син потребував такої допомоги а вона, як мати, не спроможна була забезпечити в повній мірі потреби сина, є підставою для встановлення факту ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця ОСОБА_4 та усунення від права на спадкування.
Просила суд про задоволення позову.
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Здолбунівського районного нотаріального округу Собіна Ольга Андріївна про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, усунення спадкоємця ОСОБА_2 від права на спадкування майна, що залишилось після смерті спадкодавця ОСОБА_4 - задоволено.
 Встановлено факт ухилення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Усунуто спадкоємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від права на спадкування майна, що залишилось після смерті спадкодавця ОСОБА_4 .
Не погоджуючись із рішенням в частині відмовлених позовних вимог, представник відповідача в апеляційній скарзі покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку, про його умисне ухилення від виконання обов`язку щодо утримання сина, а також суд не врахував надані ним докази
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає. 
Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано 21.01.1992 року. Після розірвання шлюбу між сторонами син ОСОБА_4 залишився проживати з матір`ю. 
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина. Спадкоємцями першої черги є сторони.
Відповідно до абз.2 ч.3 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.6 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, правило абз. 2 ч.3 ст. 1224 ЦК  стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання   спадкодавця   встановлюється   судом   за  заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).
При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою  особою встановленого законом  обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.
Таким чином суду надано право усунути особу від права на спадкування за законом лише за зазначених у цій нормі умов.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
Обов`язки батьків щодо утримання, виховання та розвитку дитини врегульовані ст.150, 155, 180, 199 СК України.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно з положеннями частини третьої статті 12та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Убачається, що відповідач після розірваня шлюбу із позивачкою у 1992 році матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина не надавав, як і не надавав допомоги під час його навчання, в тому числі у Республіці Польща. Ці обставини відповідач не заперечує.
Обов`язок утримання неповнолітньої дитини та дитини яка досягла повноліття, проте продовжує навчання, урегульовано нормами Кодексу про шлюб та сім`ю та Сімейним Кодексом, які діяли на час виникнення такого обов`язку.
Установивши, що ОСОБА_2 розумів свій обов`язок щодо надання допомоги для існування спадкодавця, в тому числі на утримання неповнолітнього сина, наявність можливості для цього та свідомого невиконання особою встановленого законом обов`язку, при цьому судом враховано допущену бездіяльність відповідача, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, відповідач суду не надав і судом їх не здобуто.
Непред`явлення позивачем в інтересах неповнолітньої дитини, позову про стягнення аліментів довідповідача, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.
Аргументи апеляційної скарги є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника представника ОСОБА_2 - адвоката Панасюка Ю.В. залишити без задоволення. 
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повне текст постанови складено 18 червня 2020 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М.

Боймиструк С.В.