ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 580/865/17
адміністративне провадження № К/9901/36285/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №  580/865/17
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Секретаря Будильської сільської ради Сюсюрченко Олени Вікторівни про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Лебединського районного суду Сумської області (суддя Р. В. Бакланов) від 11 грудня 2017 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду (колегії суддів у складі: Н. С. Бартош, О.  М.  Мінаєва, В. Б. Русанова) від 01 лютого 2018 року, 
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. ОСОБА_1 звернувся до Лебединського районного суду Сумської області з заявою про ухвалення додаткової постанови у цій адміністративній справі за його позовом до секретаря Будильської сільської ради Лебединського району Сюсюрченко Олену Вікторівну про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що при ухваленні постанови 10 липня 2017 року не було вирішене питання про розподіл судових витрат у розмірі 558,96 грн., а за таких обставин просить стягнути судові витрати відповідно до наданого розрахунку.
2. Додатковою постановою Лебединського районного суду Сумської області від 11 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року, у справі № 580/865/17 заяву задоволено частково. 
Стягнуто з Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме - витрати пов`язані з прибуттям до суду розмірі 22 гривні 96 коп. та компенсацію за відрив від звичайних занять - 308 гривень., всього стягнувши - 330 грн. 96 коп.
3. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 12 березня 2018 року позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року, змінити додаткову постанову Лебединського районного суду Сумської області від 11 грудня 2017 року та доповнити її наступним текстом:
стягнути з Будильської сільської ради, на користь позивача добові витрати в сумі 240 грн.
4. Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду (у складі колегії суддів: судді-доповідача - Бевзенко В. М., суддів - Данилевич Н. А., Шарапи В. М.) від 10 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 26 квітня 2018 року.
5. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року № 717/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Бевзенка В. М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.
6. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.
7. Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2020 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
8. Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Постановою Лебединського районного суду Сумської області від 10 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2017 року, позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність секретаря Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області Сюсюрченко Олени Вікторівни щодо ненадання відповіді на питання №  2, 3 заяви ОСОБА_1 № 167 від 18 квітня 2017 року.
Зобов`язано секретаря Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області Сюсюрченко Олену Вікторівну надати відповідь на питання № 2 заяви ОСОБА_1 № 167 від 19 квітня 2017 року.
Стягнуто з Будильської сільської ради Лебединського району Сумської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 640 гривень.
9. Разом з тим, оскільки постановою Лебединського районного суду Сумської від 10 липня 2017 року не було вирішене питання щодо стягнення судових витрат, позивач звернувся до суду першої інстанції із заявами про ухвалення додаткової постанови.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
10. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи заяву, виходив з того, що заява є обґрунтованою в частині стягнення компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 308,00 грн. та витрат, пов`язаних з проїздом у розмірі 22,96 грн. У іншій частині заяви суди вважали за необхідним не стягувати добові витрати, оскільки добові витрати - це витрати на фінансування особистих потреб працівника у відрядженні, які він несе у зв`язку з перебуванням поза місцем свого проживання. Проте, позивач не є працівником у відрядженні, оскільки він приймав участь у справі як позивач, та за таких обставин добові витрати не можуть бути обраховані.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
11. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у відмовленій частині заяви щодо стягнення добових витрат, вважає їх необґрунтованими та такими, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції зміні, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
12. Доводи касаційної скарги є аналогічним обґрунтуванням його апеляційної скарги, зокрема, позивач посилається на те, що суди попередніх інстанцій помилково вважають, що для відшкодування добових потрібно бути працівником у відрядженні, при цьому не обґрунтовують своїх висновків, та не використали статтю 91 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції), яка чітко і однозначно передбачає виплату добових саме стороні, а не працівнику у відрядженні. При цьому, постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 та від 02 лютого 2011 року № 98 слід використовувати для визначення граничного розміру добових в сумі 60 грн. 
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
13. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до частини 1 статті 341 КАС України, виходить з наступного.
14. Проаналізувавши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.
15. Відповідно до статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, до 15 грудня 2017 року- далі КАС України) 1. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать:
1) витрати на правову допомогу;
2) витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;
4) витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.
16. У відповідності до статті 91 КАС України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.
Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.
Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
17. Так, згідно з пункту 5 Додатку до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року №  590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (надалі - Постанова № 590) витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. 
18. Суми витрат на відрядження (добових витрат, витрат на найм житлового приміщення за добу) передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (надалі - Постанова № 98) (у Додатку № 1 до цієї постанови).
19. Верховний Суд зазначає, що з аналізу ст. 91 КАС України та п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 на час виникнення спірних правовідносин, передбачалась виплата стороні добових у разі її переїзду до іншого населеного пункту та такі витрати відшкодовуються у розмірі який встановлений законодавством для відшкодування витрат на відрядження.
20. Водночас Суд звертає увагу на таке. 
21. Приписами статті 121 КЗпП України передбачено, що працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством.
22. Службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства (пункт перший Розділу першого Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17 березня 2011 року № 362).
23. При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що добові витрати визначено як один із видів гарантій та компенсацій при відрядженні, тобто це окремий вид витрат на харчування та фінансування інших власних потреб співробітника, понесені у зв`язку з його службовим відрядженням, а тому такі витрати виплачуються у разі поїздки працівника для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи, не менше ніж на добу.
24. У позовній заяві, а також у касаційній скарзі позивач зазначив місцем свого проживання село Будилка Лебединського району Сумської області. Справу розглядав також Лебединський районний суд Сумської області, який знаходиться в місті Лебедин.
25. За правилами предметної і територіальної підсудності, встановленими статтями 18, 19 КАС (у попередній редакції) цю справу Лебединський районний суд Сумської області розглядав як адміністративний суд за місцезнаходженням позивача та відповідача, адже ним зазначено посадову особу органу місцевого самоврядування.
26. В межах територіальної юрисдикції зазначеного районного суду розташоване село Будилка. Дістатися з цього населеного пункту до районного центру і назад, з огляду на відстань між ними і наявність транспортного сполучення, можна протягом одного дня. Між тим, добові витрати передбачають витрати за кожну добу перебування в іншому населеному пункті.
27. В обсязі встановлених в цій справі обставин немає підстав вважати, що позивач у зв`язку з судовим розглядом справи за його позовом був змушений перебувати в місті Лебедин цілу добу і більше, а також те, що таке перебування зумовлено об`єктивними причинами. Аналізуючи наведене правове регулювання в площині спірних правовідносин, Суд дійшов висновку, що сам факт переїзду з одного населеного пункту (села) до районного центру (в якому розташований адміністративний суд) не може бути достатньою підставою для стягнення з суб`єкта владних повноважень на користь позивача добових.
28. За таких обставин, аналогічних правових висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №580/864/17 (провадження №К/9901/34497/18), який здійснював касаційний перегляд судових рішень за скаргою позивача в частині судових витрат у вигляді добових. Підстав для відступу від такої правової позиції немає.
29. На підставі викладеного, Верховний Суд зазначає, що суди дійшли правильного висновку про відсутності законних підстав для стягнення на користь позивача суми добових витрат у зв`язку з участю у судових засіданнях по справі.
30. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
31. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
32. Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви позивача в частині стягнення добових витрат.
33. Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Додаткову постанову Лебединського районного суду Сумської області від 11 грудня 2017 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року у справі №  580/865/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                 М. М. Яковенко

Судді                                                                                                    І. В. Дашутін
                                                                                                    
                                                                                                    О. О. Шишов