Ухвала
05 травня 2020 року
м. Київ
справа № 296/2266/18
провадження № 61-3098ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 08 травня 
2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 січня 
2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк» України», про визнання частини майна спільною сумісною власністю подружжя, частини майна особистою приватною власністю чоловіка,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся із позовом про визнання частини майна спільною сумісною власністю подружжя та частини майна особистою приватною власністю чоловіка до ОСОБА_3 , третя особа - 
ПАТ «Державний ощадний банк України».
У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив забезпечити його позов до ОСОБА_3 шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 08 травня 
2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Накладено арешт на квартиру 
АДРЕСА_1 .
Постановою Житомирського апеляційного суду від 14 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 08 травня 2019 року залишено без змін.
13 лютого 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 08 травня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 січня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
На виконання вимог вищевказаної ухвали Верховного Суду заявником усунуто недоліки касаційної скарги.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 
від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Згідно пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Як вбачається з матеріалів касаційного провадження та оскаржуваних судових рішень, у березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визнати та встановити факт спільного проживання його та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2011 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності чоловіка та дружини 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 ; визнати за ним право спільної сумісної власності на 1/2 частини вказаної квартири; визнати 1/2 частину квартири об`єктом його особистої приватної власності та визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири. Однак, йому стало відомо про те, що відповідач має намір відчужити спільне нерухоме майно. Добровільно розділити указане майно відповідач відмовлялася, а тому він вимушений був звернутися до суду за захистом свого права.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
31 травня 2018 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу квартиру 
АДРЕСА_1 відчужила ОСОБА_1 .
Оскільки вищевказаний спір має майновий характер, то судом накладено арешт на спірну квартиру, яка є предметом спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Остання відчужила спірну квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції. 
Задовольняючи вимоги заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що незабезпечення позову в обраний позивачем спосіб може призвести до утруднення виконання рішення суду в майбутньому.
З огляду на вищенаведене, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними, висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують та на законність і обґрунтованість постановлених судових рішень не впливають. 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень не виявлено порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права, правильність застосування судами норм права не викликає розумних сумнівів.
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду 
м. Житомира від 08 травня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 січня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк» України», про визнання частини майна спільною сумісною власністю подружжя, частини майна особистою приватною власністю чоловіка відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     С. Ф. Хопта
 
       Є. В. Синельников
 
       В. В. Шипович