Номер провадження: 22-ц/813/1419/20 
Номер справи місцевого суду: 522/12362/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.04.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
  головуючого судді:     Драгомерецького М.М.,
  суддів колегії:              Дрішлюка А.І.,
Громіка Р.Д.,
          
  при секретарі:              Павлючук Ю.В., 
                           
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Оксюти Вадима Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович про поділ майна, визнання права власності та визнання договорів недійсними, -
В С Т А Н О В И В:
13 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , АТ «Райффайзен Банк Аваль» про поділ майна, визнання права власності та визнання договорів недійсними.
В обґрунтування позову зазначено, що 08 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ Райффайзен Банк Аваль»), з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з другої сторони, був укладений кредитний договір №014/0029/74/76298, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_2 кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 395 850 дол. США, а ОСОБА_2 зобов`язалась належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісію згідно умов договору та тарифів банку та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором.
Згідно п. 2.1 та п. 3.1 вказаного кредитного договору кредит надавався на умовах забезпеченості, предметом забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 за цим договором була квартира загальною площею 185,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
19 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 у забезпечення вимог Банку за вищевказаним кредитним договором №014/0029/74/7698 від 08 червня 2007 року був укладений іпотечний договір, згідно п. 1.2 якого предметом іпотеки являється квартира загальною площею 185,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 зазначає, що він перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_2 з 29 січня 1997 року по 13 лютого 2018 року. Оскільки, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2003 року у справі №2-2461/2003 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 29 січня 1997 року відділом РАГС виконавчого комітету Одеської міської ради між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис №73 було розірвано.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2009 року у справі №2-7221/2009 вищезазначене рішення про розірвання шлюбу переглянуто за нововиявленими обставинами, та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено; вирішено анулювати актовий запис про розірвання шлюбу №416 від 28 травня 2003 року, зареєстрований РАГС Київського районного управління юстиції м. Одеси.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2009 року вищевказане рішення було роз`яснено, що майнові та немайнові права подружжя слід вважати поновленими з моменту, коли сторони по справі поновили шлюбні відносини, а саме з березня 2004 року.
13 лютого 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 13 лютого 2018 року.
Таким чином, станом на 08 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, а отже квартира АДРЕСА_2 (яка є предметом іпотеки) є спільною сумісною власністю подружжя. Та оскільки на момент укладання договору кредиту та договору іпотеки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, то для їх укладання (кредитного договору та договору іпотеки) необхідна була письмова та нотаріально посвідчена згоди ОСОБА_1 ..
На підставі вищевикладеного  ОСОБА_1 просив суд: поділити спільне майно подружжя - ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , що складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м., в рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 1/2 частку у праві власності на ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , що складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м.; визнати за ОСОБА_2 1/2 частку у праві власності на ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , що складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м.; визнати недійсним кредитний договір №014/0029/74/76298 від 08 червня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 ; визнати недійсним іпотечний договір, укладений 19 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №548, згідно умов якого ОСОБА_2 в забезпечення вимог ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» передала в іпотеку ізольовану квартиру АДРЕСА_2 ; скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_2 , накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстровану в реєстрі заборон за №438, реєстраційний номер обтяження 5165175; вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження квартири АДРЕСА_2 №5165175; вилучити з Державного реєстру іпотеки запис про іпотеку квартири АДРЕСА_2 №5165327.
В подальшому позивачем було змінено предмет позову, а саме змінено вимогу про вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження квартири АДРЕСА_2 №5165175 на вимогу «зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 , накладений постановою «про опис та арешт майна ( коштів) боржника», винесену приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. у виконавчому провадженні ВП №56103696 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-6095/11, виданого 11 лютого 2014 року Приморським районним судом м. Одеси».
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді зупинення продажу арештованої квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10361800) на електронному торговому майданчику Державного підприємства «СЕТАМ», вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.08.2018 року.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Оксюта В.В. в інтересах ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року скасувати частково в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину квартири, про визнання недійсним іпотечного кредиту, про скасування заборони відчуження квартири та про зняття арешту з квартири і вилучення запису про іпотеку, та скасувати в частині скасування заходів забезпечення позову у вигляді зупинення продажу арештованої квартири, та прийняти нове рішення, яким задовольнити вищезазначені позовні вимоги.
Розгляд справи призначено на 01 квітня 2020 року, однак відповідно до рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року, відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, Одеський апеляційний суд тимчасово, з 17 березня до 03 квітня 2020 року, зупинив розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та вільних слухачів, припинив їх пропуск до залів судових засідань, також призупинено проведення масових заходів, не пов`язаних із процесуальною діяльністю, зокрема, особистий прийом громадян, конкурси, екскурсії, круглі столи, семінари тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
25 березня 2020 року адвокат Оксюта В.В. в інтересах ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами та без їх участі. Крім того зазначив, що підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити в повному обсязі.
27 березня 2020 року від ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, зазначивши, що підтримують позицію викладену у відзиві на апеляційну скаргу та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
Відповідачу ОСОБА_2 судові повістки надсилались на адресу, яка відповідно до даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області є адресою її реєстрації, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». 
Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Явка сторін по даній справі не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, тому судова колегія прийшла до висновку про розгляд справи за відсутністю учасників справи, за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 13 квітня 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Отже, рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку частині відмови у задоволенні позову про поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсним іпотечного договору, скасування заборони відчуження квартири, зняття арешту з квартири та вилучення запису про іпотеку, а також в частині скасування заходів забезпечення позову у вигляді зупинення продажу квартири.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов  та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом (частина першої, третьої статті 575 ЦК України).
Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (частина перша статті 576 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека – вид  забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець – особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотеко держателем, іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель – кредитор за основним зобов`язанням.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 вказаного Закону). 
Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом (частина 1 статті 17 вказаного Закону).
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частина 2 статті 11 ЦК України).
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (стаття 203 ЦК України).
У статті 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним  є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В силу частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, – відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Судом першої інстанції встановлено, що 08 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 , був укладений кредитний договір №014/0029/74/76298, за яким Банк надав ОСОБА_2 кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 395 850 доларів США на строк до 08 червня 2024 року, а позичальник зобов`язалась повернути Банку суму отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісію згідно умов договору та тарифів банку та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором (т. 1, а. с. 11–17).
Кредит надавався на умовах забезпеченості, предметом забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 за цим договором була квартира загальною площею 185,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1  (пункти 2.1, 3.1 кредитного договору).
19 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 в забезпечення вимог Банку за кредитним договором №014/0029/74/7698 від 08 червня 2007 року був укладений іпотечний договір, за яким предметом іпотеки являється квартира загальною площею 185,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1  (пункт 1.2 іпотечного договору), яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 2007  року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., зареєстрованого у реєстрі за №3487 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 червня 2007 року за реєстраційним номером 10361800 (пункт 1.2. іпотечного договору) (т. 1, а. с. 18–25).
27 квітня 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ПАТ «ОКСІ БАНК», та між ПАТ «ОКСІ БАНК» і ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» укладені договори відступлення права вимоги, відповідно до яких первісний кредитор передав ПАТ «ОКСІ БАНК», який в свою чергу передав ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» всі права вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №014/0029/74/76298 від 08 червня 2007 року та договорами забезпечення – договорами поруки та іпотечним договором від 19 червня 2007 року.
30 липня 2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та «ОКСІ БАНК», а також між ПАТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» укладено договори про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 19 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрованим в реєстрі за №548, та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстровані у реєстрі за №1882 та №1883.
Згідно з умовами договорів до ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» перейшли права вимоги до боржника в повному обсязі, отже, кредитором за кредитним договором та іпотекодержателем за іпотечним договором є ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП».
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2018 року у справі №2-6095/11 (провадження №6/522/650/18) замінено стягувача з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»  на правонаступника ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП»  у виконавчому провадженні за виконавчими листами, виданими 11 лютого 2014 року на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2013 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором №014/0029/74/76298 від 08 червня 2007 року, яка складає 808 250,33 доларів США, що еквівалентно 6 460 365,83 грн., в тому числі: за кредитом – 385 446,33 доларів США, що складає 3 080 872,52 грн.; за відсотками – 222 806,62 доларів США, що складає 1 780 893,31 грн.; пеня – 200 000 дол. США, що складає 1 598 600 грн..
Іпотекодавець – ОСОБА_2 засвідчила, що предмет іпотеки: ізольована чотирьохкімнатна квартира під АДРЕСА_2 , знаходиться у її власності, та прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) як в межах України, так і за межами України немає (п.п. 2.1.1. іпотечного договору), та не знаходиться у спільній часткові власності, не є часткою, паєм; будь-які вимоги третіх осіб не забезпечені і не будуть забезпечені предметом іпотеки чи правами на його отримання незалежно від строків виникнення цих вимог (п.п.2.1.4, 2.1.5 іпотечного договору). 
Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за Кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена, – звернути стягнення на предмет іпотеки у разі надання Іпотекодавцем недостовірної інформації Іпотекодержателю згідно пункту 2.1. цього Договору, в тому числі при не попередженні Іпотекодержателя про всі відомі Іпотекодавцю права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки (в т.ч. ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку), а також у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором або кредитним договором (пункт 5.3. іпотечного договору).
Отже, підписуючи кредитний та іпотечний договори позичальник засвідчила, що договором не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також квартира не знаходиться у спільній частковій власності.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).
У позовній заяві адвокат Оксюта В.В. в інтересах позивача  ОСОБА_1  стверджував, що ОСОБА_1 фактично перебував у шлюбі  з ОСОБА_2  з  29 січня 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2003 року у справі №2-2461/2003 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 29 серпня 1997 року відділом РАГС виконавчого комітету Одеської міської ради між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис №73, розірвано (т. 1, а. с. 28).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2009 року у справі №2-7221/2009, що набрало законної сили 24 листопада 2009 року, зазначене рішення про розірвання шлюбу переглянуто за нововиявленими обставинами, ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, актовий запис про розірвання шлюбу №416 від 28 травня 2003 року, зареєстрований РАГС Київського районного управління юстиції м. Одеси анульовано (т. 1, а. с. 29).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2009 року вказане судове рішення роз`яснено тим, що майнові та немайнові права подружжя слід вважати поновленими з моменту, коли сторони по справі поновили шлюбні відносини, а саме з березня 2004 року (т. 1, а. с. 30).
13 лютого 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 13 лютого 2018 року (т. 1, а. с. 10).
Підставою звернення до суду з даним позовом стали посилання позивача на те, що станом на 08 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі й квартира АДРЕСА_2 (яка є предметом іпотеки) є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки на момент укладання договору кредиту та договору іпотеки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, то для їх укладання (кредитного договору та договору іпотеки) необхідна була письмова та нотаріально посвідчена згода  ОСОБА_1 .. У позові зазначено, що про наявність оскаржуваних договорів він дізнався незадовго до розірвання шлюбу – 13 лютого 2018 року та просить суд визнати їх недійсними.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Позивачем ОСОБА_1 не надано жодного доказу, які б підтвердили, що спірне майно за договором купівлі-продажу квартири від 08 червня 2007 року було придбано за його особисті або сумісні кошти подружжя. Тому, відсутність доказів наявності у подружжя грошових коштів (джерело придбання) для купівлі квартири, мети придбання майна, не дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Спірна квартира придбана відповідачем ОСОБА_2 за особисті кошти, набуті нею у кредит. Доказів щодо внесення власних ресурсів (спільних або особистих трудових і грошових витрат) для придбання спірної квартири позивачем не надано, тому підстав для визнання за ним право спільної часткової власності на квартиру немає.
Законодавством не передбачено обов`язковість отримання письмової згоди другого подружжя на укладення кредитного договору. Такий правочин не належить до договорів, об`єктом яких є спільне майно подружжя. 
Доведено, що на час отримання кредиту та придбання квартири (08 червня 2007 року), укладення договору іпотеки (19 червня 2007 року) не було підстав та документів, які б свідчили про наявність шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1  при укладенні кредитного договору від 08 червня 2007 року, договору купівлі-продажу квартири від 08.06.2007 року та іпотечного договору від 19 липня 2007 року, відповідачка ОСОБА_2 надала всі відповідні докази та заяви, передбачені законодавством, на підтвердження не перебування у шлюбних відносинах з позивачем, а також вказала, що є одноосібним власником майна, тому порушень при укладені іпотечного договору від 19 червня 2007 року не вбачається.
Позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження самостійного погашення боргу одним із подружжя за власні або сумісні кошти. Навпаки, наявними у матеріалах справи доказами «Розрахунок заборгованості за кредитним договором», який є додатком №1 до договорів відступлення права вимоги від 27 квітня 2018 року, підтверджується наявна заборгованість відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором №014/0029/74/76298 від 08 червня 2007 року, та відповідно до суми боргу кредитні кошті не були повернуті, відсотки за користування не сплачені.
З матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався про наявність оспорюваних договорів, які порушують його права  19 серпня 2011 року під час розгляду справи №2/1522/8390/11, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року, а з позовом до суду звернувся – 13 липня 2018 року, після спливу строку позовної давності, тобто на момент звернення позивача до суду трирічний строк позовної давності минув, що згідно вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі сукупності зібраних по справі доказів, суд виходив з того, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку із його безпідставністю.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку  про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.  Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а саме, а саме, наявність правових підстав для визнання спірної квартири спільним майном подружжя, визнання договору іпотеки недійсним та порушення його прав цим договором, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно статті 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) та відповідно до вимог статті 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від  24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
В пункті 45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»), проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).
Аналізуючи зазначені норми матеріального та процесуального права, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вищеприведені обставини, що мають суттєво значення для правильного вирішення права, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів  кожний окремо й у їх сукупності, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем ОСОБА_1 з об`єктивністю та достовірністю в судовому засіданні доведено та судовими рішення, що набрали законної сили, приведеними у цьому рішенні встановлено, що станом на момент придбання спірної квартири 08 червня 2007 року сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, тому квартира АДРЕСА_2 (яка є предметом іпотеки) є спільною сумісною власністю подружжя й презумпція  спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростовано при розгляді справи. Позивач ОСОБА_1 як співвласник  спірної квартири не брав кредит у Банку, не є поручителем або майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_2 , а тому кожний із подружжя має право власності на 1/2 частину спірної квартири.
У пунктах 1, 2, та 7 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив судам, що «при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). 
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину». 
Згідно частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Усуваючи розбіжності у неоднаковому застосування касаційними судами статей 355, 356 ЦК України та правильність застосування в даній справі норм статей 355, 358 ЦК України у співвідношенні з нормами  статей 5, 6 Закону України «Про іпотеку» і статей 203, 215 ЦК України та, як наслідок, наявність підстав для визнання договору іпотеки недійсним, Верховний Суд України у постанові від 23 травня 2012 року у справі №6-37цс12, дійшов правового висновку про те, що «відповідно до статті 578 ЦК України,     а також спеціальної норми – частини другої статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину».
Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників на укладення договору іпотеки позбавляє особу, яка вчинила правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спірним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того зі співвласників, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи – контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
Тобто, якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.
Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі  №372/504/17 (провадження №14-325цс18) та Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 серпня 2019 року у справі №2-90/11 (провадження №61-16950св18) та у постанов  від 21 серпня 2019 року у справі №521/9033/16 (провадження №61-21130св18).
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судову засіданні належним чином доведено те, що, оскільки договір іпотеки від 19 червня 2007 року був укладений між Банком та ОСОБА_2 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , який є співвласником предмета іпотеки в силу вимог статей 6, 65 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Отже, права позивача ОСОБА_1 порушені відповідачем, й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивача  підлягає захисту судом. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
28 січня 2019 року ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної даності, мотивуючи тим, що позивач ОСОБА_1 дізнався про наявність оспорюваних договорів, які порушують його права 19 серпня 2011 року під час розгляду справи №2/1522/8390/11, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року, а з позовом до суду звернувся 13 липня 2018 року, після спливу строку позовної давності, що є підставою відмови у позові (т. 1, а. с. 199-201).
У поясненні щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності адвокат Оксюта В.В. в інтересах позивача  ОСОБА_1  зазначав, що про порушення свого права власності на частку квартиру, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незадовго до розірвання шлюбу – ІНФОРМАЦІЯ_1 лютого 2018 року, а не 19 серпня 2011 року, оскільки при розгляді справи №2/1522/8390/11 між подружжями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не існувало спору щодо поділу спільного майна, тому у нього не було підстав вважати, що в майбутньому наявність спірного іпотечного договору буде  перешкоджати реалізації його прав як співвласника майна та безпідставно обтяжувати його права. Тим більше, що спір про поділ спільного майна подружжя може бути вирішено на підставі рішення суду в даній справі (т. 2, а. с. 3-4).
Відповідно до ст. ст.  256, 257 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, а саме, частини 1 статті 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14 дійшов до наступного правового висновку: «згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти».
Тому, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
За таких підстав, колегія суддів дійшла до наступного, оскільки, як вбачається з предмету позову, заявлено дві вимоги щодо поділу майна подружжя, де строк позовної давності починає перебіг з моменту коли один з подружжя визначить, що він вважає за необхідне поділити спірне майно, а інша сторона відмовиться зробити це в позасудовому порядку. У даному випадку відмова від поділу майна була мотивована відповідачкою тим, що майно обтяжено іпотекою та взагалі не належить до спірного майна подружжя. При цьому слід зауважити, що розірвання шлюбу остаточно між сторонами відбулось 13 лютого 2018 року. Тому, якщо підставою для визнання правочину заявлено відсутність згоди іншого з подружжя, то саме розірвання шлюбу та реалізація права на поділ спільного майна подружжя, внаслідок чого виникає спір, стає юридичним фактом який обумовлює початок перебігу строку позовної давності. Отже, позивач ОСОБА_1 із об`єктивністю довідався про порушення свого права на частку спірної квартири укладанням спірного іпотечного договору 13 лютого 2018 року та звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. 
Отже, вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими й з урахуванням вимог апеляційної скарги підлягають задоволенню в частині поділу майна та визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсним іпотечного договору, скасування заборони відчуження квартири, зняття арешту з квартири та вилучення запису про іпотеку.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ч. 3, 4 ст. 128, статей, 133, 135, 136 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції частково й ухвалення нового рішення про задоволенні позову частково шляхом,
проведення поділу спільного майна подружжя, ізольованої квартири АДРЕСА_2 , що складається із чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м., у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
визнання за ОСОБА_1 1/2  частку у праві власності на ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , що складається із чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м.;
визнання за ОСОБА_2 1/2  частку у праві власності на ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , що складається із чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м.;
визнання недійсним іпотечний договір, укладений 19 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрований в реєстрі за  №548, згідно умов якого ОСОБА_2 в забезпечення вимог ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» передала в іпотеку ізольовану квартиру АДРЕСА_2 ;
скасував заборону відчуження квартири АДРЕСА_2 , накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстровану в реєстрі заборон за № 438, реєстраційний номер обтяження 5165175;
зняття арешту з квартири АДРЕСА_2 , накладений постановою «Про опис та арешт майна (коштів) боржника», винесену приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. у виконавчому провадженні ВП № 56103696 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-6095/11, виданого 11 лютого 2014 року Приморським районним судом м. Одеси;
вилучення з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку квартири АДРЕСА_2 №5165327.
У зв`язку з скасуванням судового рішення частково та ухваленням нового судового рішення про задоволенням позову частково визнання нечинним підлягає рішення в частині скасування заходів забезпечення позову у вигляді зупинення  продажу арештованої квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10361800) на електронному торговому майданчику Державного підприємства «СЕТАМ», вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2018 року (т. 1, а. с. 57-58).
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач ОСОБА_1  поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 8 810,00  грн. (т. 1, а. с. 1, 36), заяви про забезпечення позову в сумі 352,40 грн. (т. 1, а. с. 54), апеляційної скарги в сумі 17 443,80 грн. (т. 2, а. с. 44, 45), а всього на загальну суму 26 606,20 грн., тому у зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги частково присудженню з відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» на користь позивача ОСОБА_1 підлягає судовий збір в сумі 26 606,20 грн. в рівних частках.
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу адвоката Оксюти Вадима Васильовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року скасувати в частині відмови у позовних вимогах про поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсним іпотечного договору, скасування заборони відчуження квартири, зняття арешту з квартири та вилучення запису про іпотеку.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович про поділ майна, визнання права власності та визнання договорів недійсними задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) право власності на 1/2  частку ізольованої квартири АДРЕСА_2 , що складається із чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м..
Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) право власності на 1/2  частку ізольованої квартири АДРЕСА_2 , що складається із чотирьох житлових кімнат, житловою площею 94,7 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 185,5 кв.м..
Визнати недійсним іпотечний договір, укладений 19 червня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ), що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстрований в реєстрі за №548.
Скасувати заборону відчуження квартири АДРЕСА_2 , накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., зареєстровану в реєстрі заборон за №438, реєстраційний номер обтяження 5165175.
Зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 , накладений постановою «Про опис та арешт майна (коштів) боржника», винесеною приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. у виконавчому провадженні ВП №56103696 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-6095/11, виданого 11 лютого 2014 року Приморським районним судом м. Одеси.
Вилучити з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку квартири АДРЕСА_2 №5165327.
Визнати нечинним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року в частині скасування заходів забезпечення позову у вигляді зупинення  продажу арештованої квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1   (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10361800) на електронному торговому майданчику Державного підприємства «СЕТАМ», вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2018 року.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2  (ІПН  НОМЕР_3 ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (код ЄДРПОУ 40326297)на користь  ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 26 606,20 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 13 квітня 2020 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік